Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2026 року Справа № 520/8979/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М. І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Харкові адміністративну справу за позовом приватного сільськогосподарського підприємства «ШАРІВКА» до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанови, припису,
у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить: - визнати протиправними та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 086042 від 17.02.2026; - визнати протиправними та скасувати припис Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті щодо усунення порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт № 005763 від 17.02.2026; вирішити питання розподілу судових витрат. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а перевезення здійснювалося сільськогосподарським підприємством технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт, на яке не поширюється дія Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів. Просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 139 КАС України вирішити питання розподілу судових витрат. 
Відповідач Державна служба України з безпеки на транспорті (надалі – відповідач-1) надав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що згідно з товарно-транспортною накладною № 12 від 20.01.2026, наданою водієм під час перевірки, позивач вказаний як автомобільний перевізник. Транспортний засіб КАМАЗ ( НОМЕР_1 ) з повною масою понад 3,5 т не обладнаний тахографом, що є порушенням вимог ст. 48 Закону та п. 6.1 Положення. Виключення, передбачене абз. 5 п. 1.4 Положення, не застосовується, оскільки транспортний засіб є вантажним спеціалізованим самоскидом, а перевезення здійснювалося на відстані, що не відповідає критерію місцевих сільськогосподарських робіт. Просить у позові відмовити. 
Позивачем подано до суду відповідь на відзив відповідача-1. Наводить аргументи про те, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу. Відповідач не спростував відсутність всіх передбачених ст. 33 Закону умов, за яких позивач відповідав би вимогам, що кваліфікують його, як автомобільного перевізника, що створювало б правові підстави для застосування адміністративно-господарського штрафу. Відповідач не спростував факт того, що на перевезення вантажів, які здійснювались Позивачем не поширюється Положення. Враховуючи зміст абз. 5 п. 1.4 Положення, на перевезення вантажів, які здійснювались позивачем, не поширюється Положення з огляду на наступні обставини: перевезення вантажів здійснювалось сільськогосподарським підприємством (що не заперечується Відповідачем); перевезення виконувалось іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт; перевезення слугувало виключно для цілей експлуатації підприємства. Відповідач не спростував наявність виключення, передбаченого абз. 5 п. 1.4 Положення, за яких Положення не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що свідчить про відсутність підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу через відсутність контрольного пристрою тахографа. Просить позов задовольнити.
Відповідачем-1 подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Наводить аргументи, які є аналогічними змісту викладених у відзиві на позов. 
Відповідачем Управлінням державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі – відповідач-2) подано до суду відзив на позов. Наводить аргументи про те, що на підставі направлення на перевірку проводилась рейдова перевірка на а/д М-03 «Харків-Київ-Довжанський», 448 км. Був перевірений транспортний засіб марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , з причепом ГКБ, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . В ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що транспортний засіб марки КАМАЗ належить ПСП «Прибуток», причеп ГКБ належить ОСОБА_2 , проте використовуються у господарській діяльності Позивачем. Означене було установлено на підставі наданої водієм товарно-транспортної накладної № 12 від 20.01.2026, у графі «автомобільний перевізник» якої зазначено «Приватне сільськогосподарське підприємство «Шарівка» (код ЄДРПОУ 30760428). На момент проведення перевірки встановлено, що відсутні: - тахокарти або роздруківка даних роботи водія з тахографа (транспортний засіб не облаштовано тахографом). У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення, виконуючи функції покладені на них державою, державними інспекторами було складено акт № ОАР 064492 проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 20.01.2026, зі змістом якого водій ознайомлений, копію отримав, підписавши останній. Позивач не є тим суб`єктом господарювання, на кого не поширюється дія Положення про робочий час і час відпочинку водіїв. Згідно пункту 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. У випадку, передбаченому пунктом 6.1. Положення № 340, ведення водієм індивідуальної контрольної книжки не замінює обов`язок автомобільного перевізника використовувати для цього перевезення лише автомобіль, що обладнаний тахографом, а водія мати відповідні документи, які підтверджують його використання, а, враховуючи імперативні вимоги пункту 6.1. Положення № 340, саме для обладнання транспортних засобів при виконанні внутрішніх перевезень вантажів колісними транспортними засобами з повною масою від 3,5 т, встановлення тахографів є обов`язком. Перевірки здійснювались на 448 км, а/д М-03, що виключає можливість здійснення місцевих сільськогосподарських робіт, і, як наслідок, виключає можливість застосування приписів пункту 1.4 Положення № 340. Більш того, транспортний засіб марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , здатен використовуватись не тільки для перевезення соломи. Посилання Позивача на висновки Другого апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 29.12.2025 у справі № 480/4901/25 не повинні бути застосовані, оскільки у вказаних правовідносинах надавалася правова оцінка перевезення вантажу – ліс, що підпадає під дію приписів пункту 1.4 Положення № 340 – «чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств». Окремо варто звернути увагу суду, що представником Позивача надається до суду товарно-транспортна накладна № 12 від 20.01.2026, де у графі «автомобільний перевізник» вказано ПСП «Прибуток». Такий документ відрізняється від того, який надано водієм ОСОБА_1 під час рейдової перевірки 20.01.2026, де у графі «автомобільний перевізник» якої зазначено «Приватне сільськогосподарське підприємство «Шарівка» (код ЄДРПОУ 30760428) (товарно-транспортна накладна № 12 від 20.01.2026, яка надавалася водієм ОСОБА_1 під час рейдової перевірки 20.01.2026 додається). Тобто, з урахуванням наведених фактів доцільно вказати на сумнівний характер документу «товарно-транспортна накладна № 12 від 20.01.2026», який надається представником позивача до суду, як додаток до позовної заяви. Просить у позові відмовити.
Ухвалою суду від 20.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 01.07.2026 залучено другого відповідача Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі – відповідач-2). 
Відтак розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке. 
Суд установив, 20 січня 2026 року о 10 годині 44 хвилини на автомобільній дорозі державного значення М-03 «Київ-Харків-Довжанський» на 448 км старшим державним інспектором відділу державного контролю на наземному транспорті Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) транспортного засобу КАМАЗ (державний номерний знак НОМЕР_1 ) з причепом ГКБ (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_1 .
Під час перевірки встановлено, що транспортний засіб використовується приватним сільськогосподарським підприємством «ШАРІВКА» для перевезення вантажу соломи. Водієм пред`явлено товарно-транспортну накладну № 12 від 20.01.2026, у графі «автомобільний перевізник» якої вказано приватне сільськогосподарське підприємство «ШАРІВКА» (код ЄДРПОУ 30760428). 
Суд бере до уваги вказаний доказ, адже такий був наданий водієм під час проведення перевірки, як належний та допустимий, який містить дані, які стосуються спірних правовідносин та критично оцінює ТТН від 20.01.2026 № 12, яка подано до суду стороною позивача, де автомобільним перевізником вказано ПСП «Прибуток», адже така не була пред`явлено водієм на момент проведення перевірки. 
Інспектором встановлено відсутність на транспортному засобі з повною масою понад 3 500 кг (15,63 т) встановленого контрольного пристрою (тахографа), а також відсутність тахокарт або роздруківок даних роботи тахографа. За результатами перевірки складено акт проведення рейдової перевірки № ОАР 064492 від 20.01.2026, з яким водій ознайомлений під підпис та отримав його копію.
Матеріали перевірки були направлені для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Повідомленням № 6143/40.1/24-26 від 26.01.2026 позивача належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи (17.02.2026). Від позивача надійшли письмові пояснення від 16.02.2026, які були враховані відповідачем.
17 лютого 2026 року відповідачем-2 розглянуто матеріали справи та прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 086042, якою на позивача накладено штраф у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за порушення вимог абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». 
17.02.2026 відповідачем-2 винесено припис щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт №005763 стосовно автомобільного перевізника ПСП «Шарівка» за результатами перевірки, проведеної 20.01.2026. У результаті перевірки установлено такі порушення п. 6.1 «Положення про робочий час і відпочинок водіїв колісних транспортних засобів», затвердженого наказом МТЗУ №340 від 07.06.2010, перевезення вантажів транспортним засобом КАМАЗ р.н. НОМЕР_3 , без встановленого контрольного пристрою тахограф (згідно акту проведення перевірки від 20.01.2026 № ОАР 064492).
Копії постанови та припису направлено позивачу.
Позивач, не погоджуючись з прийнятими рішеннями, звернувся до суду, вважаючи їх протиправними з підстав відсутності у нього статусу автомобільного перевізника та не поширення на спірні перевезення вимог Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.
Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III “Про автомобільний транспорт” (далі - Закон № 2344-III) регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до статті 6 Закону № 2344-ІІІ, реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі по тексту - Положення), відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно із пунктами 4, 5, 8 Положення від 11.02.2015 №103, основними завданнями Укртрансбезпеки є, у тому числі:
здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.
Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема:
здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті;
проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Згідно з п. 2 Порядку № 1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
За приписами п. 4 Порядку № 1567, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів.
Згідно з п. 14 Порядку № 1567, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до абз. 2 п. 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Пунктами 20, 21 Порядку № 1567 визначено, що виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Пунктом 25 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Відповідно до пункту 26 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
Пунктом 27 Порядку № 1567 установлено, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Як вбачається з матеріалів справи позивача притягнуто до відповідальності за порушення ст. 48 Закону України “Про автомобільний транспорт” відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ у зв`язку з ненаданням до перевірки документів.
Водночас, позивач наполягає на незаконному притягненні його до відповідальності за абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, як неналежного суб`єкта, який у спірному випадку не є автомобільним перевізником.
Частиною першою статті 34 цього Закону передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати, зокрема, вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 № 2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39і48цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України “Про автомобільний транспорт”, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка .Послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що Законом України “Про автомобільний транспорт” передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.
Суд зазначає, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.
Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 520/15410/23, від 20.05.2025 у справі № 120/4525/23.
Отже аналізуючи положення ст.48 Закону №2344-ІІІ законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Суд установив у матеріалах справи міститься товаро-транспортна накладна від 20.01.2026 № 17, форми №1-ТН, яка містить відомості про автомобільного перевізника приватне сільськогосподарське підприємство «Шарівка», код ЄДРПОУ 30760428, водій ОСОБА_1 .
Суд надає оцінку ТТН, яка надана водієм транспортного засобу під час проведення перевірки 20.01.2026, як належному доказу. Тож позивач є саме автомобільним перевізником, а отже зобов`язаний був забезпечувати умови праці та відпочинку водію згідно з вимогами законодавства.
Доводи позивача про те, що автомобільним перевізником є приватне сільськогосподарське підприємство «Прибуток», що підтверджено товарно-транспортною накладною від 20.01.2026 №12 не знайшли свого підтвердження у суду, адже у графі автомобільний перевізник ТТН від 20.01.2026 №12 чітко вказано саме позивача та доказів на спростування цих даних до суду не надано. 
Стосовно доводів позивача про те, що органом перевірки не взято до уваги обставини про те, що хоч транспортний засіб становить масою понад 3500,00 тон та не обладнаний повіреними тахографами, однак дана вимога не поширюється, адже на позивача поширюється положення абзацу 5 пункту 1.4 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення № 340). 
Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Перелік необхідних документів не є вичерпним, оскільки у статті 48 Закону №2344-ІІІ визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи, необхідні для проведення внутрішніх перевезень вантажів.
Статтею 2 Закону №2344-ІІІ передбачено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «;Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
Відповідно до статті 18 Закону №2344-III з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Генеральна конференція Міжнародної організації праці 27.06.1979 у м. Женева ухвалила Конвенцію Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (далі - Конвенція № 153).
Статтею 1 вказаної Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується до найманих водіїв, які працюють або на підприємствах, що займаються перевезеннями для третіх сторін, або на підприємствах, що перевозять вантажі чи пасажирів за свій рахунок на автомобілях, які використовуються професійно для внутрішніх чи міжнародних автомобільних перевезень товарів або пасажирів. Ця Конвенція застосовується також, якщо в ній не передбачено іншого, до власників транспортних засобів, зайнятих професійно автомобільними перевезеннями, та до членів їхніх сімей, які не отримують заробітної плати, коли вони працюють водіями.
Відповідно до частини третьої статті 10 Конвенції № 153 традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про виконання Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті» від 25.01.2012 №51 визначено Міністерство інфраструктури компетентним органом з питань виконання Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті в частині внутрішніх автомобільних перевезень.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення № 340), пунктами 1.1, 1.2 якого визначено, що це Положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) № 561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15 березня 2006 року про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) № 3821/85 та (ЄС) № 2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) № 3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «;Про дорожній рух».
Відповідно до пункту 1.3 Положення №340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Пунктом 1.4 Положення № 340 передбачено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності.
Пунктом 1.5 Положення № 340 визначено, що тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
Автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення (пункт 6.1 Положення № 340).
Приписами пункту 6.2 Положення № 340 встановлено, що облік робочого часу водіїв здійснюється на основі табеля обліку використання робочого часу. Перевізник, який використовує водіїв за наймом, щомісяця складає графік змінності водіїв, веде відомість обліку робочого часу та відпочинку водія (додаток 2), у якій щодо кожної робочої зміни зазначаються планові та фактичні дані щодо маршруту, початок та кінець робочої зміни.
Згідно з пунктом 6.3 Положення водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).
Отже, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами, а водій, який керує таким ТЗ, повинен мати протокол про перевірку та адаптацію тахографа, а у разі відсутності тахографа - повинен вести індивідуальну контрольну книжку водія, наявність якої є обов`язковою.
Суд установив, трасопрний засіб марки «КАМАЗ», модель D.2 5320, спеціалізований вантажний – спеціалізований самоскид, має масу більше 3,5 тонн, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , власник ПСГ «Прибуток».
Суд повторно зазначає, що пункт 6.1 Положення містить імперативну норму про те, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Відповідно до пункту 6.3 Положення № 340, водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Відповідно до пункту 7.1 Положення №340 органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.
24.06.2010 Міністерством транспорту та зв`язку України наказом №385 затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 розділу І якої, цю Інструкцію розроблено відповідно до вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - ЄУТР), Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, а також Законів України «Про автомобільний транспорт», «;Про дорожній рух».
Інструкція визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів.
Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Відповідно до пункту 1.4. розділу І Інструкції № 385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Умови використання тахографів наведено у розділі ІІІ Інструкції №385.
Відповідно до пункту 3.1. Інструкції №385 виробники транспортних засобів, перевізники, водії та ПСТ використовують тахографи, тахокарти, картки до цифрових тахографів, тип яких затверджено відповідно до вимог ЄУТР.
Відповідно до пункту 3.3. Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до пункту 3.5. Інструкції №385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.
Відповідно до пункту 3.6. Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР (994_016) здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР) (994_016); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
07.09.2005 прийнято Закон України №2819 «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)», укладеної 01.07.1970 в м. Женева.
З 20.12.2010 набула чинності Поправка №6 до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів (ЄУТР), підписаної у Женеві 01.07.1970 в частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних днів, а в разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Зазначена поправка має на меті приведення ЄУТР у відповідність із законодавством, введеним у дію у Європейському Союзі (Постанова ЄС №561/2006 від 15.03.2006) в частині періодів керування та відпочинку професійних водіїв, з тим щоб забезпечити гармонізацію цих двох систем і правил та безпеку дорожнього руху.
Суд відмічає, що водій зобов`язаний надавати інспектору для контролю реєстраційні листки за поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто всього 29, а в разі відсутності тахокарт - оригінал Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Бланк підтвердження діяльності є документом, що оформлюється перевізником у разі, коли водій здійснював роботу, не пов`язану із вантажними перевезеннями, із зазначенням періоду та даних водія.
Згідно з Інструкції використання Бланка (викладається, по можливості, на зворотній стороні бланка) визначені умови його використання. Зокрема в інструкції вказано:
-усі позиції цього бланку необхідно заповнити перед рейсом транспортним підприємством та відповідним водієм;
-заміни тексту бланка не допускаються;
-бланк вважається дійсним у разі, якщо він підписаний, як уповноваженим представником автопідприємства, так і самим водієм. У випадку приватного підприємства водій підписує бланк один раз від імені підприємства та один раз у якості водія. Дійсним є тільки підписаний оригінал документу;
-на роздруківці бланку може бути використаний логотип підприємства. Позиції 1-5 бланка можуть бути надруковані заздалегідь. Печатка підприємства не може заміняти підпис особи, яка повинна підписати бланк, проте її підпис може бути підкріплений печаткою;
-бланк заповняється у двох екземплярах. Перший екземпляр знаходиться у транспортному засобі, другий на підприємстві;
-бланк зберігається на підприємстві згідно з вимогами законодавства про облік робочого часу водіїв.
Згідно з пунктом 6.4 Положення №340 графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у перевізника.
У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).
Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Перевізники зберігають бланк підтвердження діяльності протягом 12 місяців.
Суд зазначає, що саме перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий), зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а також здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірки тахографа, дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом.
Водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа), та повинен мати при собі: заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016); у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв).
Лише у разі відсутності заповненої тахокарти при обладнанні транспортного засобу аналоговим тахографом, або карти водія чи роздруківки даних роботи тахографа при обладнанні транспортного засобу цифровим тахографом, вважається, що водій не виконав вимоги пункту 3.3 Інструкції № 385.
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Суд зазначає, що зважаючи на те, що стаття 48 Закону № 2344-ІІІ не містить виключного переліку документів, на підставі яких виконуються внутрішні перевезення вантажу, а наявність у водія протоколу перевірки та адаптації тахографу, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картки водія чи роздруківки даних роботи, прямо передбачена Інструкцією № 385 та Положенням № 340, надання послуг з перевезення вантажу за їх відсутності є порушенням статті 48 Закону № 2344-ІІІ, а відтак підставою для застосування до автомобільного перевізника адміністративно-господарського штрафу, передбаченого абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Стосовно доводів позивача про поширення на нього абзацу 5 п. 1.4 Положення, адже транспортний засіб використовувався виключно для цілей експлуатації сільськогосподарського підприємства, суд прийшов наступного.
Суд повторно зазначає, що пунктом 1.4 Положення визначено, що його приписи не поширюються на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств.
Отже, обов`язковою умовою для непоширення вимог Положення № 340 на перевезення пасажирів чи/та вантажів є: - здійснення перевезень тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт; - перевезення слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств.
Позивач наполягає на тому, що ним здійснювалось перевезення власного вантажу із села Манченки Харківської області в село Шлях Харківської області саме як сільськогосподарським підприємством для власних потреб.
У свою чергу, пунктом 1.3. Інструкції № 385, визначено, що ця інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). Однак, вказаною нормою не визначено поняття власні потреби перевізника.
Суд установив, приватне сільськогосподарське підприємство «Шарівка», місцезнаходження: Україна, 62447, Харківська обл., Харківський р-н, селище Травневе, вул.Фабрична, будинок 15. Види економічної діяльності: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід; 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів; 01.46 Розведення свиней; 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Основний вид економічної діяльності юридичної особи, визначений на підставі даних державних статистичних спостережень відповідно до статистичної методології за підсумками діяльності за рік: Назва КВЕД: Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур Код КВЕД: 01.11.
Враховуючи, що позивач є юридичною особою, здійснює господарську діяльність задля отримання прибутку, суд відхиляє аргументи останнього щодо здійснення перевезення для власних потреб.
Також суд відхиляє аргументи позивача щодо неможливості, поширювати на позивача вимоги Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 07.06.2010 № 340 зокрема і щодо обов`язкової наявності протоколу перевірки та адаптації тахографа, оскільки автомобіль яким здійснювалось перевезення марки КАМАЗ є технікою, яка призначена для місцевих сільськогосподарських робіт.
В цьому ж випадку перевезення виконувалось автомобілем марки КАМАЗ, який неможливо віднести до техніки призначеної виключно для місцевих сільськогосподарських робіт.
Суд зауважує, що сільськогосподарська техніка - трактори, самохідні шасі, самохідні сільськогосподарські, дорожньо-будівельні, меліоративні машини та інші механізми.
У свою чергу, вантажний автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів (пункт 1.10 постанови КМУ від 10.10.2001 року № 1306 "Про правила дорожнього руху").
Окрім того, відповідно до Закону України "Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України" технічні засоби для агропромислового комплексу: - машини, які використовуються в сільському господарстві, харчовій та переробній промисловості для вирощування, збирання, зберігання та перероблення сільськогосподарської продукції, а також для надання послуг з технічного сервісу; - механізми, які використовуються в сільському господарстві, харчовій та переробній промисловості для вирощування, збирання, зберігання та перероблення сільськогосподарської продукції, а також для надання послуг з технічного сервісу; - обладнання, які використовуються в сільському господарстві, харчовій та переробній промисловості для вирощування, збирання, зберігання та перероблення сільськогосподарської продукції, а також для надання послуг з технічного сервісу; - устаткування, які використовуються в сільському господарстві, харчовій та переробній промисловості для вирощування, збирання, зберігання та перероблення сільськогосподарської продукції, а також для надання послуг з технічного сервісу; - технологічні комплекси і лінії з них, які використовуються в сільському господарстві, харчовій та переробній промисловості для вирощування, збирання, зберігання та перероблення сільськогосподарської продукції, а також для надання послуг з технічного сервісу.
До машин відносяться: - трактори, - самохідні шасі, - самохідні сільськогосподарські, дорожньо-будівельні та меліоративні машини, - сільськогосподарська техніка, - інші механізми відповідно до Закону України "Про дорожній рух", що беруть участь у русі на вулично-дорожній мережі загального користування під час переїзду до/з місця виконання робіт у встановленому законодавством порядку, перелік видів яких ведеться і постійно оновлюється в електронному вигляді центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
З огляду на вищенаведені правові норми, суд зауважує, що КАМАЗ є вантажним автомобілем, а не технікою чи механізмом, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт.
При цьому, судом встановлено, що транспортний засіб використовувався саме для надання послуги з перевезення вантажу, що підтверджується наданою під час перевірки товарно-транспортною накладною, та не використовувався в сільському господарстві, харчовій та переробній промисловості для вирощування, збирання, зберігання та перероблення сільськогосподарської продукції, а також для надання послуг з технічного сервісу.
У свою чергу, суд не заперечує непоширення вимог Положення № 340 на перевізника у разі перевезення вантажу, що здійснюється сільськогосподарським підприємством власне трактором або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт, проте у розглядуваному випадку позивачем не доведено наявність визначених законом умов для звільнення від відповідальності за перевезення вантажу транспортним засобом понад 3,5 тонни, який використовувався суб`єктами господарювання для внутрішніх перевезень вантажів, за відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа.
Відповідальність за непред`явлення під час перевірки документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 Закону № 2344-ІІІ, встановлено статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, а порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів врегульовано Інструкцією № 385.
При цьому саме Інструкцією № 385 передбачено обов`язок водія транспортного засобу мати при собі протокол перевірки та адаптації тахографа. Водночас у Положенні №340 не йдеться про обов`язок водія транспортного засобу мати відповідний протокол.
Варто зауважити, що приписи Інструкції № 385 та Положення № 340 не суперечать один одному, адже регулюють різні за змістом правовідносини. При цьому приписи пункту 1.4 Положення № 340 не відміняють як норм Інструкції № 385 (щодо обов`язку водія мати при собі протокол перевірки та адаптації тахографа і пред`явити його), так і не скасовують відповідальність, що передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ, за відсутність такого протоколу.
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ відповідальність настає саме за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, а не за порушення регулювання робочого часу, часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядку його обліку, що врегульовано Положенням № 340.
З огляду на викладене суд дійшов переконання про те, що відповідачем правомірно застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф, а тому оспорювані постанова про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу та припис про усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт є правомірними та не підлягає скасуванню.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
У відповідності до ст. 139 КАС України судові витрати понесені позивачем покласти на останнього. 
Керуючись статтями 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,  

у х в а л и в :

У адміністративному позові приватного сільськогосподарського підприємства «Шарівка» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанови, припису – відмовити.
Судові витрати понесені позивачем приватним сільськогосподарським підприємством «Шарівка» покласти на останнього. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач приватне сільськогосподарське підприємство «Шарівка», місцезнаходження Харківська область, Харківський район, селище Травневе, вулиця Фабрична, будинок № 15, код ЄДРПОУ 30760428.
відповідач Державна служби України з безпеки на транспорті, місцезнаходження – місто Київ, вулиця Фізкультури, будинок № 9, код ЄДРПОУ 39816845;
відповідач Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті, місцезнаходження – місто Харків, майдан Свободи, будинок № 5, “Держпром”, 6 під`їзд, 7 поверх код ЄДРПОУ 39816845.
Повне судове рішення складено та підписано суддею 31.07.2026. 

Суддя  М. І. Садова