ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 285/5185/25
провадження № 51-917км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
прокурора ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у кримінальному провадженні № 120255060530000642 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоград-Волинська Житомирської області та мешканця АДРЕСА_1,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 Кримінального Кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Стягнуто процесуальні витрати та вирішено долю речових доказів.
Районний суд установив, що ОСОБА_6 за обставин детально викладених у вироку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння близько 16:30 30.07.2025 на вул. Житомирській, 112 у м. Звягелі намагався відкрито викрасти з магазину «Продукти-1266» ТОВ «АТБ-маркет» алкогольні напої та продукти харчування на загальну суму 1 481, 67 грн, однак не довів задумане до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був помічений та затриманий працівником служби охорони магазину.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту Житомирський апеляційний суд ухвалою від 24 лютого 2026 року вказане рішення залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
Вказує, що при перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту апеляційний суд формально перевірив доводи скарги і дійшов необґрунтованого висновку про залишення його без змін. 
На переконання захисника, за встановлених обставин справи дії ОСОБА_6 підпадають під ознаки таємного викрадення чужого майна, оскільки останній із викраденим товаром оминув касову зону та хотів вийти непоміченим з магазину через вхідні двері вважаючи, що вчиняє свої дії таємно, непомітно для інших, однак з причин, які не залежали від його волі, був помічений і зупинений працівником служби охорони біля виходу з магазину.
09.08.2024 набрав чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX«Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) викладено у новій редакції та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно п. 5 підрозділу 1розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 % розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.
Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2025 становив 3028 грн, тоді як вартість майна, яке намагався викрасти ОСОБА_6 , становить 1481,67 грн, що на день розгляду кримінального провадження судом могло бути лише підставою для притягнення його адміністративної відповідальності.
З урахуванням цього, на думку захисника, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 підлягає закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК.
Окрім того вважає, що застосований до ОСОБА_6 захід примусу є надто суворим, адже судами обох інстанцій не було достатньо враховано дані про його особу, зокрема те, що він до кримінальної відповідальності раніше не притягався, одружений, має на утриманні малолітню дитину, є військовослужбовцем і у вчиненому щиро розкаявся. 
Стверджує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції вказану помилку не виправив, а тому оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурор просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни. 
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
У судовому засіданні засуджений та захисник підтримали вимоги касаційної скарги.
Прокурор виступив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги та може вийти за її межі, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Розгляд провадження судом першої інстанції здійснено за правилами ч. 3 ст. 349 КПК.
Не погодившись із вироком сторона захисту оскаржила його в апеляційному порядку.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушенням.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався.
У поданій апеляційній скарзі сторона захисту вказувала на неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність і просила апеляційний суд скасувати вирок. Вимоги та доводи апеляційної скарги сторони захисту аналогічні тим, що викладені захисником у касаційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції перевіривши доводи скарги дійшов висновку про їх безпідставність і відхилив. На обґрунтування такого висновку апеляційний суд у своєму рішенні навів відповідні мотиви та підстави, якими він керувався ухвалюючи таке рішення.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду та роз`яснень Верховного Суду України у постанові Пленуму від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» розрізняючи крадіжку і грабіж, треба виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами та, попри це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.
При розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій засуджений ОСОБА_6 пояснив, що в день події програв друзям у карти і мав відкрито винести з магазину алкоголь. Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння він зайшов у магазин, поклав у кошик алкоголь, енергетичні напої та інші продукти і через вхідні двері намагався вийти з магазину, однак на виході був помічений охоронцем який крикнув йому «Стій», проте він не зупинився, а пришвидшився і вибіг на вулицю де був затриманий із викраденим іншим охоронцем.
За таких обставин дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна вчинений в умовах воєнного стану.
Тому підстав для закриття кримінального провадження відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК у справі немає.
Зважаючи на викладене підстав для задоволення касаційної скарги захисника Суд не вбачає.
Водночас, з урахуванням положень ч. 2 ст. 433 КПК та обставин провадження колегія суддів вважає необхідним вийти за межі вимог касаційної скарги у частині призначеного засудженому покарання, розмір якого у даному випадку є явно суворим і несправедливим. .
Відповідно до положень статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. При його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій та даним про особу засудженого.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 68 КК за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Разом із цим положення цієї норми не визначають нижньої межі покарання, яке може бути призначене судом засудженому в такому випадку, але з урахуванням положень Розділу Х Кримінального кодексу очевидним є те, що таке покарання не може бути меншим від мінімального розміру або строку конкретного виду покарання передбаченого цим Розділом.
За правилами ч. 2 ст. 63 КК покарання у виді позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років. 
Відповідно до ч. 1 ст. 68 КК при призначенні покарання за незакінчений злочин суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховує ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, унаслідок яких злочин не було доведено до кінця.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції, з мотивами якого погодився і апеляційний суд, дотримуючись вимог кримінального закону, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини його вчинення, ставлення засудженого до скоєного (свою вину у вчиненому визнав) та дані про його особу, який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем служби. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням конкретних обставин справи, мотиву вчинення злочину ОСОБА_6 та даних про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, Суд вважає можливим пом`якшити йому призначене покарання на підставі положень ч. 3 ст. 68 КК.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 .
На підставі ч. 2 ст. 433 КПК вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року щодо ОСОБА_6  змінити.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 68 КК пом`якшити ОСОБА_6 покарання призначене за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 цього Кодексу до 3 років позбавлення волі.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ __________________ __________________ 
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3