КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2026 року справа №320/17707/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити нарахування та виплату пенсії з 22.08.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 12.02.2007 перебував на обліку як пенсіонер в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ. Позивач вказує, 22.08.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про поновлення виплати та перерахунок пенсії за формою, передбаченою Порядком № 3-1. Проте листом від 11.10.2024 відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії у зв`язку з неможливістю витребування та отримання паперової пенсійної справи від органів Пенсійного фонду російської федерації.
Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на соціальний захист і право мирно володіти своїм майном, гарантовані Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку позивача, вимога відповідача щодо витребування паперової пенсійної справи стосується виключно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території. Оскільки позивач офіційно проживає в м. Києві, він не належить до цієї категорії громадян. Також позивач підтверджує, що не має громадянства російської федерації та не одержує від її органів пенсійних виплат. З посиланням на практику Верховного Суду позивач наголошує, що відсутність паперової пенсійної справи або її місцезнаходження не може бути підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, а пенсіонер не повинен нести через це негативні наслідки.
Додатково позивач зазначає, що в умовах введеного в Україні воєнного стану та розірвання дипломатичних відносин з російською федерацією звернення органів ПФУ до компетентних органів РФ є фактично неможливим. АТ «Укрпошта» припинило приймання міжнародних поштових відправлень до РФ, що об`єктивно унеможливлює надсилання запитів. Позивач наголошує, що військова агресія є форс-мажорною обставиною, яка не залежить від пенсіонера, і встановлення не передбачених законами вимог через неможливість взаємодії з країною-агресором повністю позбавляє його права на пенсію. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та рішення Конституційного Суду України, позивач акцентує, що право на отримання призначеної пенсії не може пов`язуватися з умовою постійного проживання в Україні або залежати від дій сепаратистських режимів чи військової окупації , а у випадку неоднозначного тлумачення національного законодавства органи влади зобов`язані застосовувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи.
З огляду на викладене, позивач просить суд визнати бездіяльність Головного управління ПФУ в м. Києві щодо відмови у поновленні виплати пенсії протиправними та зобов`язати відповідача поновити нарахування і виплату йому пенсії за вислугу років з 22.08.2024.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
02.06.2025 канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що не погоджується із заявленими позовними вимогами. Відповідач зауважує, що пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262, яким визначені умови, норми і порядок такого забезпечення. Відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 2262 (затвердженого постановою Правління ПФУ від 30.01.2007 № 3-1), виплата пенсії за цим Законом проводиться виключно на підставі матеріалів пенсійної справи. Матеріали справи мають підтверджувати належність особи до кола суб`єктів, які забезпечуються такою пенсією, та містити необхідну інформацію про вислугу років, розмір грошового забезпечення і повідомлення щодо виплати пенсії. Тому продовження або поновлення виплати пенсії позивачу є можливим тільки на підставі документів його пенсійної справи.
Відповідач наголошує, що для осіб, місце проживання яких зареєстровано на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя і які перемістилися на підконтрольну Україні територію, призначення та продовження виплати пенсії здійснюється за спеціально визначеним законодавством порядком. Оскільки мешканцям тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь виплата пенсій здійснювалася відповідними установами російської федерації, то для запобігання подвійного призначення та виплати пенсій органи Пенсійного фонду України до впровадження воєнного стану надсилали до РФ запити щодо дати припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання заявника з витребуванням пенсійних справ. Проте у зв`язку з введенням воєнного стану та збройною агресією РФ листування між країнами призупинено, через що у відповідача відсутня об`єктивна можливість направляти запити до органів Пенсійного фонду РФ для отримання матеріалів пенсійних справ. За таких обставин поновлення виплати пенсії особі, яка переселилася з території АР Крим, можливе лише у разі самостійного надання нею сформованої належним чином паперової пенсійної справи та офіційного документа (атестата) про припинення виплати пенсії в РФ з конкретної дати.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
Приймаючи до уваги відсутність таких клопотань з боку учасників справи, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Дніпровським РВ ГУДМС України в м. Києві, 20 січня 2015 року.
Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу Командира Військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України від 12.02.2007 № 28 «По стройовій частині» виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням наказом командувача внутрішніх військ МВС України № 90 о/с від 18.12.2006 в запас Збройних Сил України по статті 63 пункту «в» (за станом здоров`я). Вислуга років позивача на день звільнення становила: у календарному обчисленні - 23 роки 05 місяців 28 діб, у пільговому обчисленні: 26 років 00 місяців 13 діб; у безперервному обчисленні: 19 років 06 місяців 25 днів. 
Отже, після звільнення з військової служби позивач набув право на пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ, починаючи з 13.02.2007.
При цьому, 10.07.2007 позивачу видано Пенсійним фондом України пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 Серія НОМЕР_4 , як пенсіонеру МВС України, довічно. Вид пенсії: За вислугу років.
У 2014 році у зв`язку із тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим російською федерацією та припиненням функціонування державних органів України, в тому числі територіальними органами Пенсійного фонду України, які здійснювали діяльність в АР Крим та місті Севастополі, виплату пенсій на тимчасово окупованій території цими органами громадянам України припинено.
Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.12.2014 № 3004-9032 зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 , а фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що у травні 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії.
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом № 24240-22893/В-02/8-2600/25 від 13.06.2024 повідомило, що відповідно до пункту 8 розділу ІV Порядку № 3-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем фактичного проживання надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем фактичного проживання.
Відповідач зазначив, що продовжити виплату пенсії згідно із Законом № 2262 можливо тільки на підставі документів пенсійної справи, які підтверджують, що особа належить до кола осіб, які забезпечуються пенсією відповідно до цього Закону та містять необхідну інформацію для призначення пенсії, в тому числі вислугу років, розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії і повідомлення щодо виплати пенсії за пенсійною справою.
Проте у зв`язку з воєнним станом в Україні внаслідок збройної агресії російської федерації з цією країною припинено листування, тож у органів Пенсійного фонду України немає можливості направляти до органів Пенсійного фонду російської федерації з метою отримання матеріалів пенсійних справ для поновлення виплати пенсії за законодавством України.
Крім того, відповідачем запропоновано позивачу звернутися із заявою та відповідними документами про призначення пенсії згідно із Законом № 1058-IV за умови неодержання пенсії від пенсійних органів російської федерації.
Судом встановлено, що у серпні 2024 року позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії.
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом № 39657-39455/В-02/8-2600/24 від 11.10.2024 надало аналогічну за змістом відповідь, де повідомило про можливість поновлення позивачу пенсії лише за наявності матеріалів пенсійної справи, яка містить необхідну інформацію, що стосується його права на пенсію, зазначивши про неможливість запиту пенсійної справи від органів пенсійного фонду російського федерації у зв`язку з воєнним станом та припиненням листування. ГУ ПФУ в м. Києві повторно роз`яснило позивачу його право на поновлення пенсії відповідно до Закону № 1058-IV.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у поновленні виплати пенсії, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Стаття 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706, у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), який встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщена особа - це громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (стаття 2 Закону № 1706).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Громадяни пенсійного віку, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи (частина третя статті 7 Закону № 1706).
Згідно з частиною першою статті 14 Закону № 1706 внутрішньо переміщені особи користуються тими самими правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Кабінет Міністрів України у пункті 1 постанови від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (чинна на час набуття позивачем статусу внутрішньо переміщеної особи) установив, що призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги (крім допомоги на проживання, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам») та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та Пенсійного фонду України внутрішньо переміщеним особам, крім осіб, зазначених в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з зазначеним Порядком. Призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 1706 від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до пункту 5 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та здійснення страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, особам, які тимчасово проживають за межами України, або проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, або виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 299, який набув чинності з 01.01.2015 (тобто у році, коли позивач звернувся до позивача із заявами про поновлення пенсій, а тому зазначена постанова підлягає застосуванню до відповідних правовідносин), виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), страхових виплат проводиться територіальним органом Пенсійного фонду України, в якому особа востаннє перебувала на обліку, або за заявою одержувача:
за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання на території України;
за зазначеним у заяві місцем проживання (перебування) на підконтрольній Україні території.
Матеріалами справи підтверджується, що під час проживання на тимчасово окупованій території позивач не мав можливості отримувати пенсію в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим у зв`язку з припиненням його функціонування, а також у зв`язку зі станом здоров`я у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області, яке згідно з постановою Правління Пенсійного Фонду України 07.07.2014 № 13-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14.07.2014 за № 804/25581, було визначено органом, що здійснює пенсійне забезпечення та надання соціальних послуг особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, тому він після прибуття на підконтрольну органам державної влади України територію звернувся із заявою до територіального органу ПФУ за місцем свого проживання на підконтрольній Україні території, тобто до відповідача.
Принципи, засади і механізми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби визначає Закон № 2262, згідно зі статтею 1 якого особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Відповідно до статті 12 Закону № 2262 право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу; особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України.
Статтею 2 Закону № 2262 встановлено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Пенсії за вислугу років призначаються особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення (стаття 13 Закону № 2262).
Пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклади та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку (доплату) за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 43 Закону № 2262).
Пунктом 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Аналогічні приписи містяться в пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Статтею 581 Закону № 2262 встановлено, що припинення та поновлення виплати пенсії військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей проводиться в порядку, встановленому цим Законом та статтею 49 Закону № 1058-IV.
В свою чергу відповідно до статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
21) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;
3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;
31) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
41) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 79791532) зазначив, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, вичерпний та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Відповідь відповідача про те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації та введенням в Україні воєнного стану неможливо витребувати пенсійну справу позивача, суд не бере до уваги, оскільки відсутність оригіналу пенсійної справи та інших доказів щодо виплати пенсії позивача, що зумовлена бездіяльністю відповідача щодо отримання таких доказів, не може позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення.
Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 299 «Про деякі особливості виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» доручено пенсійному фонду України забезпечити:
протягом двох місяців із дати набрання чинності цією постановою (01.01.2025) - виплату пенсій громадянам України за матеріалами пенсійних справ та електронних особових справ відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою;
до 31 грудня 2025 року - проведення заходів щодо підтвердження особами, які проживають на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та особами, які під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію та які на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення» отримували пенсію, інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку № 3-1 переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, та з урахуванням додатково наданих документів. При переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати пенсії особа може додатково подати документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку, підвищення та інші доплати).
Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства російської федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.
Отже, з вищенаведених положень нормативно-правових актів Уряду України та Пенсійного фонду України вбачається, що обов`язок витребування матеріалів паперової пенсійної справи та з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання щодо поновлення пенсії особі, покладається саме на органи Пенсійного фонду України (його територіальні управління) у разі надходження відповідної заяви від особи, яка проживає на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
Втім, суд звертає увагу на те, що позивач, звернувшись у 2024 році до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, вже тривалий час постійно проживає на підконтрольній українській владі території у місті Києві, а не на тимчасово окупованій території. Крім того, на підтвердження обставин призначення пенсії позивачем надано документи, в яких міститься вся необхідна для поновлення виплати пенсії інформація, зокрема: про тривалість вислуги років на військовій службі (як у календарному, так і в пільговому обчисленні), підстави звільнення у запас та пенсійне посвідчення пенсіонера МВС України, що беззаперечно засвідчують факт перебування позивача на відповідному пенсійному обліку та законність первинного призначення йому пенсійного забезпечення за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17 зазначив, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.
У постанові від 30.01.2024 у справі № 320/424/23 Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно з яким призначення (поновлення виплати) пенсій особам, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, залишили її та зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.
Суд зазначає, що позивач як громадянин України має право на отримання пенсії, яка призначається відповідно до законодавства України. Позивач має право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем фактичного проживання. Разом з тим його конституційне право на вже призначену пенсію не може бути поставлено у залежність від місцезнаходження його пенсійної справи (можливості/неможливості доступу до неї), а відсутність паперової пенсійної справи, так само, як і законодавчо визначених дієвих способів призначення та поновлення пенсії зі відсутності документів, що в ній містяться, не є підставою для відмови у виплаті (поновленні виплати) йому пенсії, право на яку він набув згідно із Законом № 2262.
При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що позивачу рекомендовано звернутися до сервісного центру органу Пенсійного фонду України з метою визначення права на пенсійне забезпечення за нормами Закону № 1058-IV. Суд зазначає, що такий запропонований відповідачем спосіб вирішення питання пенсійного забезпечення особі, якій уже було законно призначено військову пенсію за вислугу років, не узгоджується із приписами Закону України № 2262. Позивач уже реалізував своє право на отримання пенсії за спеціальним законом, і наявність форс-мажорних обставин у вигляді окупації території та відсутності поштового зв`язку з країною-агресором не може покладати на пенсіонера обов`язок змінювати вид свого пенсійного забезпечення чи звужувати його право на отримання саме військової пенсії, гарантованої державою.
Так, згідно з положеннями цієї статті військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону № 2262 та Закону № 1058-IV, призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону № 2262, і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону № 1058-IV, яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до пункту 4 Порядку визначення різниці між розміром пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 № 1168, різниця між розміром пенсії, призначеної особі відповідно до Закону № 2262, і розміром пенсії згідно із Законом № 1058-IV, визначеної згідно з пунктом 2 або 3 цього Порядку, виплачується за рахунок коштів державного бюджету.
Отже, позивач не може бути позбавлений гарантованого законом вибору на пенсію більшого розміру, на яку він законно набув право в результаті багаторічного проходження військової служби.
Інших підстав для відмови позивачу у поновленні нарахування та виплати пенсії матеріали справи не містять.
Конституційним Судом України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зауважено, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Також у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейським судом з прав людини вказано, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що у даному випадку відмова у поновленні позивачу виплати пенсії фактично призвела до втручання у право його власності, і таке втручання не є законним.
З метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладене у листі № 39657-39455/В-02/8-2600/24 від 11.10.2024, щодо відмови у поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 .
Суд звертає увагу позивача, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
У даному випадку, відповідач на звернення позивача відповідним листом відмовив поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 , тим самим проявив активну поведінку, яка вплинула на права, свободи та інтереси позивача.
Відтак, за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, суд зазначає, що оскаржувані бездіяльність або дії поглинаються скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку - прийнято рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Також суд дійшов висновку про задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за вислугу років з 22.08.2024, призначеної відповідно до Закону № 2262.
Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає вирішенню, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій відповідно до посвідчення від 25.08.2010 серії НОМЕР_5 .
На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за вислугу років з 22.08.2024, призначеної відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (ідентифікаційний код 42098368) поновити нарахування та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з 22.08.2024, призначеної відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.