Справа № 465/5323/23 
Провадження 2/465/1451/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
17.07.2026   м. Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді Чорного І.Я.
з участю секретаря судового засідання Блистіва Ю.І.,
представника позивача Роєнка Є.В.,
представника відповідачів Богдан З.С.,
представника відповідача Теглівець Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бігальської Мар`яни - Марії Юріївни про визнання недійсними договорів та застосування наслідків їх недійсності,
В С Т А Н О В И В:
у липні 2023 року представник Акціонерного товариства «Укртрансгаз» звернувся з даним позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 визначено суддю Кузя В.Я. для розгляду цієї справи.
Ухвалою судді від 04.08.2023 позовну заяву Акціонерного товариства «Укртрансгаз» прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.03.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу в судовий розгляд.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2025, на підставі розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова М. Турчак від 21.10.2025р. №576/Р, справу передано судді Франківського районного суду м. Львова Чорному І.Я.
Ухвалою судді від 30.10.2025 прийнято до свого провадження цивільну справу №465/5323/23 за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бігальської Мар`яни - Марії Юріївни про визнання недійсними договорів та застосування наслідків їх недійсності. Призначено судове засідання.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представником позивача АТ «Укртрансгаз» зазначено, що постановою Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі № 465/5652/15-п частково задоволено апеляційну скаргу АТ «Укртрансгаз», скасовано рішення Франківського районного суду міста Львова від 08.11.2016 по даній справі, прийнято нове рішення, яким зокрема, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на користь останнього з Товариства - 1 885 000,00 грн.
15.09.2020 на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі № 465/5652/15-ц Франківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист від 15.09.2020 № 465/5652/15-ц про стягнення з АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 - 1 885 000,00 грн.
24.09.2020 Товариством, згідно з платіжним доручення № 417 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 були перераховані стягнуті грошові кошти у справі № 465/5652/15-ц та в повному обсязі виконано постанову Львівського апеляційного суду від 13.08.2020, 
В подальшому, постановою Верховного Суду від 04.08.2021 касаційну скаргу АТ «Укртрансгаз» було задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.11.2016 та постанову Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 скасовано, в задоволенні позовних вимог, зокрема ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення компенсації за порушення авторських прав - відмовлено.
Таким чином, у зв?язку з відмовою в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та скасуванням рішень судів попередніх інстанцій постановою Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 465/5652/15-ц підстава для набуття відповідачем ОСОБА_1 майна (грошових коштів) відпала.
Разом з цим, не дивлячись на відмову у задоволені позовних вимог у справі № 465/5652/15-ц, ОСОБА_1 не повернуто на користь АТ «Укртрансгаз» сплачених грошових коштів на виконання рішення суду у даній справі.
Враховуючи викладене, 12.08.2021 АТ «Укртрансгаз» звернулося до Франківського районного суду м. Львова з заявою про поворот виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі № 465/5652/15-ц.
Крім того, 13.08.2021 АТ «Укртрансгаз» звернулось до Франківського районного суду м. Львова з заявою про вжиття заходів забезпечення в межах розгляду заяви про поворот виконання рішення суду у справі № 465/5652/15-ц, яка ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.08.2021 була задоволена, вжито заходи забезпечення шляхом накладення арешту на майно, майнові права та грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_1 , зокрема на все рухоме та нерухоме майно, в тому числі на 1/3 частину квартири загальною площею 98,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , в межах 1 885 000,00 грн.
З метою захисту майнових прав Товариства та на виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 18.08.2021 у справі № 465/5652/15-ц про вжиття заходів забезпечення щодо позивачів у цій справі було відкрито виконавчі провадження, зокрема щодо Боржника - ОСОБА_1 , 31.08.2021 відкрито виконавче провадження № 66658700 та накладено арешт на майно Боржника.
Разом з тим, як стало відомо АТ «Укртрансгаз», ОСОБА_1 , після винесення Франківським районним судом м. Львова ухвали від 18.08.2021 про вжиття заходів забезпечення, були вчиненні дії з метою приховування свого майна. Зокрема встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , 19.08.2021 року уклав договір дарування квартири АДРЕСА_2 (далі - Квартира) на користь сина - ОСОБА_2 .
Крім того, в подальшому обдарованим - ОСОБА_2 , а саме: 13.10.2022 було укладено договір купівлі-продажу цієї ж квартири. Вказують, що сторонами договору купівлі-продажу квартири, визначено її вартість у сумі 1 533 000,00 грн. Разом з тим, як вбачається з інформаційних платформ з продажу нерухомого майна, вартість аналогічної квартири в тому самому будинку, що і оспорювана квартира за аналогічними параметрами становить 105 000,00 доларів США, тобто майже 4 000 000,00 грн.
На підставі вищевикладеного, вважають, що ОСОБА_1 вживав заходів для уникнення виконання судового рішення у справі № 465/5652/15-ц та повернення АТ «Укртрансгаз» незаконно отриманих коштів у сумі 1 885 000,00 грн.
У зв`язку з існуванням обставин, що ускладнюють повернення сплачених АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у справі № 465/5652/15-ц та з метою захисту своїх майнових прав, позивач звернувся до суду із даним позовом про визнання недійсними договорів та застосування наслідків їх недійсності.
Додатково позивач зазначає, що у зв`язку з прийняттям Верховним Судом Постанови від 04.08.2021 у справі № 465/5652/15-ц, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та скасовано рішення судів попередніх інстанцій, підстава для набуття останнім майна (грошових коштів) Позивача відпала.
Оспорювані договори відчуження нерухомого майна, укладені між ОСОБА_1 та його сином, а також в подальшому між сином та ОСОБА_3 після прийняття Постанови Верховним Судом від 04.08.2021, що свідчить про те, що такі правочини укладені з метою ухилення від виконання судового рішення у справі № 465/5652/15-ц, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та як наслідок виведення майна з власності родини до третьої особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, в т.ч. за рахунок цього майна, грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому вищеперераховані договори відчуження об`єктів нерухомого майна, підлягають визнанню недійсними відповідно до положень статті 234 ЦК України.
Усвідомлене вчинення ОСОБА_1 дій спрямованих на відчуження усього належного йому майна, на користь третіх осіб, саме після винесення Постанови Верховним Судом у справі № 465/5652/15-ц про відмову в задоволені позовних вимог, свідчить про наявність в діях останнього протиправного наміру на ухилення від виконання рішення суду у цій справі.
АТ «Укртрансгаз» переконане, що визнання недійсними спірних договорів відчуження об`єктів нерухомого майна та застосування наслідків їх недійсності надасть можливість запобігти порушенню майнових прав та інтересів Позивача.
У зв`язку з наведеним, представником позивача вказано, що вищевказані правочини мають ознаки фраудоторності, тобто вчинені на шкоду кредитору, задля того, щоб уникнути виконання судового рішення. Тому представник АТ «Укртрансгаз» просив визнати недійсним Договір дарування квартири, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 19.08.2021, зареєстрований в реєстрі за № 97, моменту його укладання та визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 13.10.2022, зареєстрований в реєстрі за № 1055, з моменту його укладення, а також просить застосувати наслідки недійсності правочину, що передбачені ст. 216 ЦК України.
Під час розгляду справи представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвокат Богдан З.С., позов не визнала, падала суду відзив на позов в якому зазначила, на помилковість позиції позивача про вчинення дії ОСОБА_1 з метою уникнення виконання рішення суду у справі № 465/5652/15-ц шляхом приховування майна (його перереєстрації на інших осіб).
Дійсно, постановою Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 465/5652/15-ц, на яку посилається позивач, касаційну скаргу АТ «Укртрансгаз» було задоволено: рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.11.2016 та постанову Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 скасовано, в задоволенні позовних вимог, зокрема, ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення компенсації за порушення авторських прав - відмовлено. Однак, вказаним підтверджується, що не існує жодного судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача коштів у розмірі 1 885 000, 00 грн., а скасування судом касаційної інстанції рішення суду апеляційної інстанції, яким на користь ОСОБА_1 з позивача було стягнуто кошти, не є тотожним існуванню судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 відповідних коштів на користь АТ «Укртрансгаз».
Щодо провадження за заявою про вжиття заходів забезпечення в межах розгляду заяви про поворот виконання рішення суду у справі № 465/5652/15 зазначає, що таку заяву про вжиття заходів забезпечення, що розглядалася без повідомлення сторін, було задоволено та накладено арешт на майно, майнові права та грошові кошти її довірителя ОСОБА_1 , зокрема на все рухоме та нерухоме майно, в тому числі на 1/3 частину квартири загальною площею 98,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , в межах суми 1 885 000,00 грн. На виконання зазначеної ухвали суду, як вказує позивач, були відкриті виконавчі провадження, зокрема, щодо ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження ВП №66658700. При цьому, Позивач сам підтверджує у позовній заяві, що таке виконавче провадження відкрито 31.08.2021, тобто вже після дарування ОСОБА_1 своєї квартири ОСОБА_2 .
Зазначає, що спірний договір дарування відповідачем ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , укладений 19.08.2021, коли у ОСОБА_1 була відсутня інформація щодо існування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 18.08.2021, і оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна були відсутні записи щодо арешту відповідного майна ОСОБА_1 , вказане майно, зважаючи на волю його законного власника, з дотриманням порядку, передбаченого законодавством, було перереєстроване на нового власника, якому таке майно подароване. Крім цього зазначає, що із ЄДРСР вбачається, що ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 18.08.2021 про вжиття заходів забезпечення в межах розгляду заяви про поворот виконання рішення суду у справі № 465/5652/15-ц надіслано судом до відповідного Реєстру 20.08.2021, зареєстровано 22.08.2021 р., а оприлюднено аж 25.08.2021, що також підтверджує необізнаність її довірителя про наявність судового рішення в момент укладення договору дарування. А тому відчуження його майна 19.08.2021 не є, як стверджує позивач, вчиненням ним дій з метою уникнення виконання рішення суду, а є реалізацією ОСОБА_1 своїх законних прав, як власника такого майна, на розпорядження таким майном.
Окремо наголошує, що аж через 13 днів (з 19.08.2021) після укладення оспорюваного Позивачем договору дарування, 31.08.2021 Франківським ВДВС у м.Львові ЗМУМЮ (м. Львів) Львівської області за заявою АТ «Укртрансгаз» було відкрите виконавче провадження щодо ОСОБА_1 ВП № 66658700. Таким чином, абсолютно необґрунтовані жодними належними доказами припущення АТ «Укртрансгаз» про те, що укладення відповідачем ОСОБА_1 договору дарування своєї квартири було спрямоване на уникнення виконання судового рішення у справі № 465/5652/15-ц та повернення АТ «Укртрансгаз» коштів в сумі 1 885 000,00 грн.
Крім цього зазначає, що станом на дату укладення оспорюваного договору дарування та до ухвалення 04.10.2022 постанови Львівського апеляційного суду від 04.10.2022 р. у справі № 465/5652/15-ц про поворот виконання рішення суду, були відсутні належні правові підстави для повернення ОСОБА_1 АТ «Укртрансгаз» будь-яких грошових коштів. Сама по собі наявність постанови Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 465/5652/15, з врахуванням наявності механізму повороту виконання судового рішення, не встановлює для обов`язку по поверненню коштів позивачу.
Крім цього, виконавче провадження ВП № 71358753, по виконанню виконавчого листа № 465/5652/15-ц, виданого 07.11.2022 Львівським апеляційним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укртрансгаз» 1 885 000,00 грн., стягнутих на підставі виконавчого листа № 465/5652/15 відкрито лише 21.03.2023 року.
Також помилковим є твердження позивача про те, що оспорюваний ним договір дарування майна є недійсним, оскільки такий укладений між близькими особами – батьком ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, а також, що дії сторін договорів направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому. Наведене не відповідає дійсності та не підтверджується жодними належними доказами.
Вважає, що долучені до позовної заяви докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача - ОСОБА_4 на вчинення фіктивного (фраудаторного) правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань, а посилання Позивача, що оспорюваний договір дарування майна був укладений виключно у зв?язку з метою уникнення ОСОБА_1 виконання рішення суду у справі № 465/5652/15-ц є безпідставними. Наголошує, що ОСОБА_1 не відчужив своє майно після пред?явлення до нього позову про стягнення заборгованості АТ «Укртрансгаз», такого позову позивачем ніколи не подавалося. Сама по собі формальна пов`язаність осіб правочину, родинний зв`язок тощо, автоматично не свідчить про фіктивність правочину та не доводить існування в осіб відповідної мети зловживання правом на шкоду майновим інтересам третьої особи, як одного з ключових критеріїв фіктивності фраудаторного правочину.
Окрім цього, позивачем також заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 13.10.2022 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М. -М.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1055, з моменту його укладення, оскільки вважає, що укладення такого договору також спрямоване на приховування майна ОСОБА_1 та уникнення ним виконання рішення суду у справі № 465/5652/15-ц.
Однак, наведене також не відповідає дійсності та не підтверджене жодними належними та допустимими доказами. Як вбачається із матеріалів справи, 19.08.2021 ОСОБА_5 отримав по договору дарування від свого батька ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 сторонній особі ОСОБА_3 . В даному випадку ОСОБА_2 передавши відповідачу ОСОБА_3 квартиру на підставі спірного договору купівлі-продажу отримав від ОСОБА_3 кошти за таку квартиру, а ОСОБА_3 , в свою чергу, передавши кошти за квартиру, отримала у власність квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 продав 13.10.2022 своє майно - квартиру АДРЕСА_2 , яку отримав в дар від батька більше року до дати виникнення зобов`язання у його батька ОСОБА_1 перед позивачем, а саме, 19.08.2021. При цьому, сам ОСОБА_2 жодних зобов`язань перед позивачем не мав та не має.
При цьому згідно постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 71358753 від 21.03.2023 про примусове стягнення коштів з ОСОБА_1 розпочато лише 21.03.2023, тобто через 5 місяців після продажу його сином своєї квартири.
Щодо ціни продажу квартири зазначила, що спірна квартира була продана за 1 533 000,00 грн., що відповідає висновку про вартість об`єкта оцінки, виконаного СОД ТОВ «Агентство Нерухомості «Схід 2007» 12.10.2022 про ринкову вартість квартири Відтак, немає підстав вважати, що відповідачем було продано вказану квартиру за заниженою вартістю
У зв`язку з викладеним, представник відповідачів – адвокат Богдан З.С. просила відмовити у задоволені позову, оскільки позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Теглівець Т.В, позовні вимоги не визнала, надавши пояснення аналогічні поясненням представника відповідачів – адвоката Богдан З.С.
Крім цього пояснила, що її довірителю невідомі обставини щодо наявності будь-яких правовідносин між ОСОБА_1 та АТ «Укртрансгаз», а також щодо дарування квартири АДРЕСА_2 , яка на даний час належить їй з огляду на її придбання у ОСОБА_2 . Її довірителька ОСОБА_3 давно виявила бажання та мала можливість придбати квартиру у м. Львові, її знайомі повідомили про продаж ОСОБА_2 квартири по АДРЕСА_3 , даною пропозицією вона зацікавилася. 13.10.2022 р. між ОСОБА_2 , як продавцем, та нею, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений у порядку визначеному чинним законодавством України приватним нотаріусом ЛМНО Бігальською М.-М.Ю.
У відзиві на позов також зазначає, що відповідно до умов вказаного оспорюваного договору, квартира належала продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого Бігальською М.-М.Ю., приватним нотаріусом ЛМНО за реєстровим № 897 (п. 2 спірного договору). Оскільки ринкова вартість квартири станом на 12.10.2022 р. становила 1 532 188 грн., вона з ОСОБА_2 погодили ціну продажу даної квартири в розмірі 1 533 000 грн., які вона передала ОСОБА_2 в день укладення такого договору.
При цьому, перед оформленням спірного договору вона попросила нотаріуса повідомити їй про відсутність будь-яких обтяжень щодо даної квартири. Вважає, що жодних законодавчих обмежень на продаж та купівлю спірної квартири на момент її придбання не існувало та не існує на даний час. Таким чином, вона у порядку, що визначений чинним законодавством України придбала у ОСОБА_2 спірну квартиру і на даний час є законним власником такої, зареєструвавши таку квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору, за наслідками якого вона б, як добросовісний набувач такого майна, могла втратити квартиру через спір між колишнім власником квартири відповідачем ОСОБА_1 та АТ «Укртрансгаз», до якого вона не має жодного відношення та про який їй навіть не було відомо до моменту отримання копії позовної заяви з додатками у судовому засіданні 20.11.2024р. 
Позивачем не було беззаперечно доведено факт фраудаторності спірного правочину, а згідно ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач довів обставини, на які він посилався у позові, оскільки усі вони зводяться до його власних припущень. Таким чином, з врахуванням всіх доводів, що наведені у даному відзиві на позовну заяву, просить у задоволенні позову відмовити.
Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бігальська М.-М.Ю. в судове засідання не з`явилася, однак подала суду письмові пояснення на позовну заяву та у вирішенні справи поклалась на рішення суду. Зазначає, що згідно наданих їй документів та здійснених нею перевірок, у неї, як нотаріуса та державного реєстратора, не було підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії та реєстраційних дій. Тому було посвідчено правочини дотримуючись вимог законодавства.
Дослідивши надані докази і наведені сторонами доводи, вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено наступні обставини.
13.08.2020 постановою Львівського апеляційного суду у справі № 465/5652/15-ц частково задоволено апеляційну скаргу АТ «Укртрансгаз», скасовано рішення Франківського районного суду міста Львова від 08.11.2016 по даній справі, прийнято нове рішення, яким зокрема, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на користь останнього з позивача АТ «Укртрансгаз» - 1 885 000,00 грн.
15.09.2020 на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі № 465/5652/15-ц Франківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист від 15.09.2020 № 465/5652/15-ц про стягнення з АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 вищевказаної суми.
24.09.2020 на розрахунковий рахунок відповідача ОСОБА_1 були перераховані стягнуті грошові кошти у справі № 465/5652/15-ц та в повному обсязі виконано постанову Львівського апеляційного суду від 13.08.2020, що підтверджується, долученою до матеріалів справи копією платіжного доручення № 417 від 24.09.2020.
04.08.2021 постановою Верховного Суду касаційну скаргу позивача АТ «Укртрансгаз» було задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.11.2016 та постанову Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 скасовано, в задоволенні позовних вимог, зокрема ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення компенсації за порушення авторських прав – відмовлено у зв`язку з відсутністю порушеного права ОСОБА_1 
12.08.2021 позивач АТ «Укртрансгаз» звернулося до Франківського районного суду м. Львова з заявою про поворот виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі № 465/5652/15-ц на виконання якої позивачем АТ «Укртрансгаз» були сплачені стягнуті грошові кошти, зокрема на користь відповідача ОСОБА_1 у сумі 1 885 000,00 грн. та яка в подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 04.08.2021.
13.08.2021 АТ «Укртрансгаз» звернулось до Франківського районного суду м. Львова з заявою про вжиття заходів забезпечення в межах розгляду заяви про поворот виконання рішення суду у справі № 465/5652/15-ц.
18.08.2021 Франківським районним судом м. Львова заяву АТ «Укртрансгаз» про вжиття заходів забезпечення задоволено, постановлено ухвалу, відповідно до якої вжито заходи забезпечення шляхом накладення арешту на майно, майнові права та грошові кошти, зокрема що належать відповідачу ОСОБА_1 , а саме: на банківському рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Кредобанк» (МФО 325365) та всіх інших відкритих банківських рахунках в тому числі відкритих після вжиття заходів забезпечення, а також на все рухоме та нерухоме майно, в тому числі на 1/3 частину квартири загальною площею 98,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , в межах суми 1 885 000,00 грн.
19.08.2021 відповідач ОСОБА_1 уклав договір дарування належної йому квартири АДРЕСА_2 , яка складається з чотирьох кімнат, житловою площею 63,3 кв.м., загальною площею 98.8, площею підвалу 4,6 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.Ю., та зареєстрованого в реєстрі за N? 897, на користь сина - відповідача ОСОБА_2 (копія договору дарування квартири долучена до матеріалів справи).
31.08.2021, на виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 18.08.2021 у справі № 465/5652/15-ц про вжиття заходів забезпечення щодо позивачів у цій справі було відкрито виконавчі провадження, зокрема щодо боржника - ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_2 ), заступником начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Макухіною І.В., виконавче провадження № 66658700 та накладено арешт на майно відповідача.
01.10.2021 ухвалою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/5652/15-ц за заявою позивача АТ «Укртрансгаз» про поворот виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 таку заяву задоволено. Допущено поворот виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 шляхом повернення стягнутих на підставі виконавчих листів у справі № 465/5652/15-ц від 13.08.2020 р., виданих 15.09.2020 року, грошових сум. Даною ухвалою постановлено, зокрема стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Акціонерного товариства «Укртрансгаз» грошову суму 1 885 000 грн., стягнутих на підставі виконавчого листа № 465/5652/15-ц, виданого 15.09.2020 року за постановою Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 р. у цивільній справі № 465/5652/15-ц за позовом, зокрема ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська академія дизайну» про стягнення компенсації за порушення авторських прав.
04.10.2022 постановою Львівського апеляційного суду від у справі № 465/5652/15-ц за апеляційними скаргами, зокрема ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 01.10.2021 у справі за заявою Акціонерноготовариства «Укртрансгаз» про поворот виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у цивільній справі № 465/5652/15-ц ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01.10.2021 скасовано. Ухвалено нову постанову, аналогічного змісту якою заяву Акціонерноготовариства «Укртрансгаз» про поворот виконання задоволено. Підставою для скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 01.10.2021 у справі № 465/5652/15-цстало порушення судом першої інстанції вимог ч.10 ст.444 ЦПК України та розгляд судом заяви про поворот виконання рішення суду за відсутності, зокрема ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду заяви, про що було зазначено в апеляційній скарзі, що згідно з п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.
13.10.2022 відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 1055 відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 продав, а відповідач ОСОБА_3 купила вищевказану квартиру за 1 533 000,00 грн. (копія договору дарування квартири долучена до матеріалів справи).
Не дивлячись на відмову у задоволені позовних вимог у справі № 465/5652/15-ц відповідно до рішення Верховного Суду та поворот виконання постанови Львівського апеляційного суду від 13.08.2020 у цивільній справі № 465/5652/15-цвідповідачем ОСОБА_1 не повернуто на користь позивача АТ «Укртрансгаз» сплачених грошових коштів на виконання рішення суду у даній справі.
Враховуючи вищевказані обставини слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Статтею 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - ППВСУ № 9 від 06.11.2009): Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.»
В п. 5 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 зазначено, що «Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину договору недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Пунктом 10 ППВСУ №9 від 06.11.2009 встановлено, що «Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування цього майна.
Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.»
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.07.2019 у справі №405/1820/17: «У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені законом. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: - введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; - свідомий намір невиконання зобов`язань договору; - приховування справжніх намірів учасників правочину.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 372/3541/16-«Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.»
Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною третьою ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійним (оспорюваний правочин).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц надано визначення фраудоторним правочинам як правочинам, що вчинені боржником на шкоду кредиторам.
Також у постанові від 28.02.2019 року в справі № 646/3972/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, а тому цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками правовідносин для уникнення сплати боргу або ухилення від виконання судового рішення. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання правочину недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Як наслідок, саме на підставі порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме принципу добросовісності, фраудатроний правочин, вчинений на шкоду кредитору, може бути визнаний недійсним.
У постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 Верховним Судом визначено перелік ознак фраудаторного правочину: 1) боржник відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно.
Крім цього зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Недійсність фраудаторного правочину має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
У постанові від 10.02.2021 року в справі № 754/5841/17 Верховний Суд зазначив, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку боржника і зумовив для нього настання таких негативних наслідків.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з правилами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положенням частини першої-третьої ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 при наявності Постанови Верховного Суду від 04.08.2021 якою касаційну скаргу позивача АТ «Укртрансгаз» було задоволено та скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції від 08.11.2016 та від 13.08.2020 відповідно, а також в задоволенні позовних вимог, зокрема ОСОБА_1 про стягнення компенсації за порушення авторських прав – відмовлено, враховуючи висновки, що викладені у зазначеному рішенні Верховного Суду, розуміючи наслідки вказаного рішення суду, вирішив переоформити належну йому квартиру безоплатно, шляхом укладання договору дарування з близькою особою – сином, задля того, щоб позбавити кредитора можливості виконати рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки інше майно в нього відсутнє.
Суд із вказаним твердженням позивача погоджується, вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 19.08.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.-М.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 897 є фраудаторним та таким, що вчинений на шкоду кредитору.
Під час формування такого висновку, судом враховано посилання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Богдан З.С. про те, що договір дарування укладений в період коли у ОСОБА_1 була відсутня інформація щодо існування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 18.08.2021 якою накладено арешту на його майно – квартиру, що була предметом договору, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна були відсутні записи щодо арешту відповідного майна ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору дарування.
Вказані обставини відповідають дійсності, оскільки, під час розгляду справи судом не здобуто доказів протилежного, проте зазначені обставини не впливають на прийняте судом рішення.
Ключовим в даному випадку, на переконання суду, є наявність рішення Верховного Суду від 04.08.2021 року та мотиви його прийняття, яким скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції від 08.11.2016 та від 13.08.2020 відповідно, на підставі яких на користь ОСОБА_1 з АТ «Укртрансгаз» було стягнуто 1 885 000,00 грн. та в задоволенні позовних вимог, зокрема ОСОБА_1 , про стягнення компенсації за порушення авторських прав – відмовлено.
Згідно із частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опублікований офіційно або внесений до Реєстру.
Підставами прийняття рішення Верховним Судом від 04.08.2021 року про відмову в позові зазначено: «У справі № 39/81, рішення у якій набрало законної сили, встановлено, що ТОВ «Українська академія дизайну» є особою, якій належать майнові авторські права на спірні службові твори. Отже, у справі, що переглядається відсутнє порушення прав, зокрема ОСОБА_1 , оскільки майнові авторські права на спірні службові твори йому не належать.»
Враховуючи дані обставини, переконання суду про обізнаність відповідача ОСОБА_1 із вказаним рішенням Верховного Суду, що є остаточним і оскарженню не підлягає, розуміючи безальтернативність його обов`язку та подальших його дій, що пов`язані з виконання вказаного рішення та повернення безпідставно набутих на виконання скасованих рішень попередніх інстанцій грошових коштів в розмірі 1 885 000,00 грн., з метою уникнення вказаного обов`язку, на шкоду кредитору, а саме позивачу АТ «Укртрансгаз», ОСОБА_1 уклав оспорюваний договір дарування 19.08.2021 з близькою особою, а саме сином ОСОБА_2 , вже після рішення постановленого Верховним Судом.
На переконання суду вказаний договір був укладений без наміру створення правових наслідків, а також дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, в тому числі за рахунок цього майна грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно ОСОБА_1 в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
Дана обставина також підтверджується фактичним невиконанням відповідачем ОСОБА_1 рішення Львівського апеляційного суду від 04.10.2022 у справі № 465/5652/15-ц про поворот виконання рішення суду, а також відсутністю іншого майна (житла) в останнього, що підтверджується листом приватного виконавця Зорена П.І. від 08.05.2023, що долучений до матеріалів справи.
На посилання представника відповідачів ОСОБА_6 про не обізнаність її довірителя ОСОБА_1 про рішення Верховного Суду від 04.08.2021 суд ставиться критично та вважає, що вказані обставини не відповідають дійсності враховуючи наступне.
Відповідач ОСОБА_1 був не просто учасником даної цивільної справи, що переглядалася Верховним Судом, він був одним з ініціаторів даного судового провадження, а саме позивачем. Очевидним є ця обставина, що ОСОБА_1 був зацікавлений в результатах розгляду справи, оскільки предметом позовних вимог була досить значна сума коштів - 1 885 000,00 грн., яка за рішенням апеляційної інстанції стягнута на його користь. Відповідно, розуміючи, що вказане рішення апеляційної інстанції може бути скасоване Верховним Судом, видаються неправдоподібним посилання представника про відсутність вказаної інформації в її довірителя, зокрема і на час укладення оспорюваного договору дарування.
З аналогічних мотивів судом відхиляються посилання представника відповідачів – адвоката Богдан З.С. як на підставу для відмови в позові, на те, що станом на дату укладення оспорюваного договору дарування та до ухвалення 04.10.2022 постанови Львівського апеляційного суду від 04.10.2022 р. у справі № 465/5652/15-ц були відсутні належні правові підстави для повернення ОСОБА_1 АТ «Укртрансгаз» будь-яких грошових коштів.
При цьому суд звертає увагу на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.07.2025 у справі №766/2529/24, згідно з якими необов`язково для застосування конструкції фраудаторного правочину, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.
Щодо вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 13.10.2022 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.- М.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 1055, з моменту його укладання слід зазначити наступне.
У постанові від 30.03.2021 у справі № 263/16179/18 Верховний Суд, вирішуючи питання про наявність підстав визнання оплатного договору недійсним (зазвичай стосується договорів купівлі-продажу), врахував таке:
- момент укладення договору;
- контрагента, з яким боржник укладає оспорюваний договір (родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа);
- ціну (ринкова/неринкова);
- наявність/відсутність плати за продане майно;
- чи після відчуження спірного майна в боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов?язаннями перед кредитором.
Як зазначалося вище укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Судом встановлені зазначені ознаки в діях відповідачів, в наслідок чого ускладнено виконання рішення суду та повернення сплачених АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1 885 000,00 грн.
На переконання суду вищевказані обставини підтверджуються діями відповідачів, які спрямовані на передачу квартири АДРЕСА_2 (єдиного майна ОСОБА_1 ) первинно на користь його сина ОСОБА_2 та в подальшому на користь третьої особи – відповідача ОСОБА_3 в сукупності.
Що стосується часу укладення оспорюваного договору купівлі продажу слід зазначити наступне.
Як і договір дарування, що був укладений 19.08.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпосередньо після постановлення рішення Верховного Суду 04.08.2021, що безальтернативно передбачав стягнення з власника квартири ОСОБА_1 коштів, так і договір купівлі – продажу квартири укладено 13.10.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після прийняття рішення Апеляційним судом від 04.10.2022 у справі про поворот виконання рішення суду, яким вже стягнуто з ОСОБА_1 кошти на користь позивача АТ «Укртрансгаз» у розмірі 1 885 000,00 грн.
Хронологія вказаних подій, на переконання суду, не є звичайним співпадінням, а спрямована на уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів), що набрало законної сили.
Щодо спрямованості на реальне настання обумовлених договором купівлі – продажу правових наслідків слід зазначити наступне.
В тексті оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2022, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначено, що вказаний договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.
Представник позивач, оспорюючи реальність настання обумовлених договором купівлі – продажу правових наслідків вказує, що після укладення договору купівлі – продажу квартири 13.10.2022 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишилися там зареєстрованими.
Дана обставина підтверджується листом голови Франківської районної адміністрації О.Пригоди від 14.08.2024, відповідно до якого на адвокатський запит від 06.08.2024 №3, зареєстрований 09.08.2024 №2-16977-35 надано відомості з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 в кількості 3 осіб – ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 станом на 13.08.2024. З заявами про зняття вказаних осіб з реєстрації ніхто не звертався., а також з долученої до вказаної відповіді Відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 167832.
Посилання представника відповідачів ОСОБА_6 на наявну домовленість між покупцем квартири ОСОБА_3 та продавцем ОСОБА_2 про можливість залишатися відповідачам зареєстрованими у вказаній квартирі адресою: АДРЕСА_1 після укладення договору, у зв`язку з наявністю відповідної процедури зняття з реєстрації, що пов`язаний з обліком в ТЦК та СП суд оцінює критично з огляду на наступне.
Так, відповідно до вказаного договору купівлі – продажу, що підписаний сторонами зазначено, що будь – які попередні домовленості, які мали місце до цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.
Оскільки договір купівлі-продажу є підставою для переходу права власності, продавець втрачає право користування, що є безумовною підставою для зняття його з реєстрації.
Проте в тексті договору не відображено обставин на які посилається представник відповідача щодо реєстрації місця проживання відповідачів, крім цього, під час розгляду даної справи, сама ОСОБА_3 чи її представник не зазначають про наявність домовленостей щодо періоду перебування відповідачів зареєстрованими в спірній квартирі, після укладення оспорюваного договору, а також строк такого перебування.
Інших доказів, які б підтверджували обставини, що зазначає представник відповідачів ОСОБА_6 суду не надано, відтак, на переконання суду вказана обставина є суттєвою при оцінці доказів в сукупності.
Щодо вартості квартири, суд відкидає доводи представника позивача про невідповідність вартості квартири, що вказана в оспорюваному договорі реальній ринковій вартості, оскільки представником позивача не надано належних та допустимих доказів в підтвердження даної обставини.
На переконання суду інформація з платформ з продажу нерухомого майна, відповідно до яких вартість 4-х кімнатної квартири в буд. АДРЕСА_3 (тобто в тому самому будинку, що і оспорювана квартира) за аналогічними параметрами становить 105 000,00 доларів США, тобто реальна вартість квартири більше 4 000 000,00 гривень не заслуговує на увагу, оскільки вказана інформаційна платформа може містити ціну пропозиції для продажу конкретної квартири, однак така обставина не підтверджує її вартості. Крім цього, очевидним є те, що запропонована для продажу квартира та квартира, що була об`єктом в оспорюваному правочині, хоч і знаходяться в одному будинку, проте можуть мати різні характеристики (наявність/відсутність ремонту, поверховість, наповненість квартири, площа та ін.)
Разом з тим, при посвідченні договору нотаріусом було сформовано Витяг із єдиної бази даних звітів про оцінку про реєстрацію звіту про оцінку майна з платформи ФДМУ Єдиної бази даних звітів про оцінку, де було зазначено суб`єкта оціночної діяльності, ринкову вартість майна 1 532 188,00 грн. і фактична ціна продажу вказана більша, ніж ринкова вартість, а саме 1 533 000 грн.
Інших, належних доказів в підтвердження обставин на які посилається представник позивача, щодо вартості квартири, суду не надано.
Разом з цим, оскільки позивач посилався на дану обставину, відповідачем ОСОБА_3 не надано суду жодного доказу на підтвердження своєї платоспроможності та майнового стану, походження (джерела доходу) грошових коштів у розмірі 1 533 000,00 грн для придбання вказаної квартири за договором від 13.10.2022, що також є суттєвою обставиною при оцінці доказів в сукупності.
Крім цього, представник позивач, оспорюючи реальність настання обумовлених договором купівлі – продажу правових наслідків вказує, що також після укладення договору купівлі – продажу квартири 13.10.2022, впродовж більше двох років особовий рахунок споживача був закріплений за ОСОБА_7 (батьком ОСОБА_1 ), крім цього зазначав, що оплату за житлово-комунальні послуги (квартплату, теплову енергію, холодне водопостачання і водовідведення, електроенергію) за період серпень 2021 року - червень 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 фактично здійснював відповідач ОСОБА_1 .
З даного приводу слід зазначити наступне.
Дійсно, відповідно до наданої суду відповіді проректора НУ «Львівська політехніка» В.Лемішовського від 03.03.2025 встановлено, що на адвокатський запит щодо інформації про споживача послуг в період серпень 2021 року - грудень 2024 року за адресою АДРЕСА_1 Національний університет «Львівська політехніка» надало документи, а саме: Довідку № 68-36/4 від 03.03.2025 щодо оплати житлово-комунальних послуг, копію квитанції від 11.10.2022, копію рахунку № 550/13 від 28.11.2022, копію рахунку № 352/13 від 15.07.2024 та копію квитанції від 15.07.2024.
Відповідно до Довідки № 68-36/4 від 03.03.2025 встановлено, що оплату за житлово-комунальні послуги (квартплату, теплову енергію, холодне водопостачання і водовідведення, електроенергію) за період серпень 2021 року-червень 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 фактично здійснював ОСОБА_1 . Особовий рахунок споживача (номер квартири) був закріплений за ОСОБА_7 (батьком).
Водночас, відповідно до листа про надання інформації від 17.06.2025 № 68-01-892 за підписом проректора НУ «Львівська політехніка» В.Лемішовського встановлені обставини щодо надання відповіді даного закладу від 03 березня 2025 №68-36/4 на адвокатський запит адвоката АТ «Укртрансгаз», де НУ «Львівська політехніка» повідомляє наступне:
«Дійсно, у довідці від 03 березня 2025 №68-36/4 нами було зазначено, що оплату за житлово-комунальні послуги (квартплату, теплову енергію, холодне водопостачання і водовідведення, електроенергію) за період серпень 2021 - червень 2024 за адресою АДРЕСА_1 фактично сплачував ОСОБА_1 .
Зазначена вище довідка була сформована на підставі інформації, наданої працівниками бухгалтерії, які виходили з того, що особовий рахунок споживача (номер квартири) був закріплений за ОСОБА_7 (батьком ОСОБА_1 ).
Саме ОСОБА_7 як власник квартири повідомив працівників бухгалтерії, що сплачувати комунальні послуги буде його син ОСОБА_8 .
В подальшому, зі слів працівників бухгалтерії, приходив молодий чоловік З розрахунковими книжками за електроенергію і водопостачання на ім?я ОСОБА_7 і здійснював оплату.
При формуванні довідки від 03 березня 2025 №68-36/4 на адвокатський запит адвоката АТ «Укртрансгаз» працівники бухгалтерії виходили з того, за ким був закріплений особовий рахунок.
Беручи до уваги те, що особовий рахунок був все ще закріплений за ОСОБА_7 , працівники були переконані, що оплату здійснює син власника.
Документальна чи будь-яка інша фіксація особи, яка фактично здійснює оплату за ЖКП, в тому числі у випадку, якщо платником є особа, відмінна від особи власника квартири, працівниками бухгалтерії не здійснюється. Працівники бухгалтерії не мають права вимагати документи, які підтверджують особу платника.»
З урахуванням вказаних відповідей, суд вважає твердження представника позивача АТ «Укртрансгаз» з приводу оплати за житлово-комунальні послуги за період серпень 2021 року-червень 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 такими, що не підтвердженні належними доказами.
Проте, факт закріплення особового рахунку споживача за вказаною адресою за ОСОБА_7 , який є батьком відповідача ОСОБА_1 підтверджено.
В даному контексті слід зазначити, що в тексті оспорюваного договору купівлі – продажу, який підписаний сторонами, зазначено, що нотаріусом роз`яснено покупцю, тобто ОСОБА_3 , п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ №572 від 08.10.1992 року.
Відповідно до вказаного п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ №572 від 08.10.1992 року власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору.
Належних пояснень з даного приводу, а саме про причини не проведення перереєстрації особових рахунків на ОСОБА_3 , як нового власника, що є обов`язком відповідно до вищевказаних Правил, з моменту укладення нею оспорюваного договору купівлі-продажу 13.10.2022 при розгляді справи суду не надано, що також є суттєвою обставиною при оцінці доказів в сукупності.
Крім цього, під час розгляду справи представник позивача зазначав про те, що відповідач ОСОБА_3 та дружина відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_9 проживали в одному багатоквартирному будинку, та навчалися в один період в одному навчальному закладі. Крім цього, на даний час, в будинку де мешкає ОСОБА_3 , проживають батьки дружини відповідача ОСОБА_1 . Зазначені факти спростовують твердження відповідача, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була продана сторонній особі.
Представник відповідачів ОСОБА_6 не оспорюючи даної інформації заперечила твердження представника позивача про наявність будь яких стосунків між сторонами оспорюваного договору купівлі – продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 .
Вказані пояснення представника відповідачів ОСОБА_6 суд приймає як належні, а пояснення представника позивача АТ «Укртрансгаз» з даного приводу вважає припущенням представника та трактуванням інформації на власний розсуд, оскільки дані обставини не підтверджуються належними доказами.
Суд також бере до уваги те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є близькими особами. На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 13.10.2022 ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність судової справи про поворот виконання рішення, а також про наявність ухвали суду від 18.08.2021 про забезпечення позову, оскільки, зокрема ним подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 01.10.2021 в даній справі. Відтак, враховуючи обставини справи, встановлену судом поведінку відповідача ОСОБА_1 , щодо укладення фраудаторного правочину дарування, суд вважає, що про наявність накладеного арешту на квартиру було відомо також і ОСОБА_2 . Незважаючи на обізнаність про дані обставини, ОСОБА_2 укладає оспорюваний договір купівлі-продажу та не повідомляє нотаріуса про накладений арешт на об`єкт договору.
Аналізуючи встановлені судом обставини в сукупності, враховуючи час укладення оспорюваного договору купівлі продажу від 13.10.2022, а саме безпосередньо після рішення Апеляційного суду від 04.10.2022 у справі про поворот виконання рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_1 кошти на користь позивача АТ «Укртрансгаз» у розмірі 1 885 000,00 грн., з врахуванням факту продовження реєстрації відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після укладення договору досить тривалий час, відсутності підтвердження ОСОБА_3 своєї платоспроможності та майнового стану, походження (джерела доходу) грошових коштів для придбання квартири у ОСОБА_2 , а також наявність особових рахунків для сплати комунальних послуг, що зареєстровані на попереднього власника, попри обов`язок ОСОБА_3 укласти відповідні договори, обізнаність ОСОБА_2 про накладений арешт на вказану квартиру, суд констатує, що вказаний договір купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 13.10.2022 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.- М.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 1055 є фраудаторним, та таким, що вчинений на шкоду кредитору.
Крім цього слід зазначити, що рішення Апеляційного суду від 04.10.2022 у справі про поворот виконання рішення суду, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_1 кошти на користь позивача АТ «Укртрансгаз» у розмірі 1 885 000,00 грн. на даний час не виконано.
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (II)/2019).
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі "Shmalko v. Ukraine" від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі "Fuklev v. Ukraine" від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, § § 46, 51, 54 рішення у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" від 15 жовтня 2009 року).
Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що існують підстави для кваліфікації оспорюваних правочинів як таких, що мають ознаки фраудаторних правочинів та таким, що вчинений на шкоду кредитору.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З урахуванням встановлених обставин і відповідних їм правовідносин, суд вважає наявність правових підстави для визнання недійсними договору дарування квартири, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з моменту їх укладення, а також застосування наслідки недійсності правочину в порядку визначеному статтею 216 ЦК України.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Відповідно, інші доводи сторін, що наведені ними під час розгляду справи не аналізуються та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь АТ «Укртрансгаз» суд стягує судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 368 грн. у рівних частинах.
Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 13, 81, 89, 259-263, 268, 265, 268 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В :
позов Акціонерного товариства «Укртрансгаз» - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 19.08.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.-М.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 897, з моменту його укладання.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 13.10.2022 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.- М.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 1055, з моменту його укладання.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» судовий збір у розмірі по 5 368 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) грн 00 коп, по 1 789 (одній тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн 33 коп - з кожного.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони у справі:
- позивач: Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (код ЄДРПОУ: 30019801, адреса: вул. Кловський узвіз, 9/1, м. Київ, 01021);
- відповідач 1: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 );
- відповідач 2: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 );
- відповідач 3: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 );
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус ЛМНО Бігальська М.-М.Ю. (адреса: АДРЕСА_6 ).
Повний текст рішення складено 17 липня 2026 року.

Суддя І.Я. Чорний