П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Київ

Справа № 756/12203/25
Провадження: № 22-ц/824/11231/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Хорольського Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Ткач М. М.,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються комунальним підприємством у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 ,однак упродовж тривалого часу належним чином не виконують обов`язок щодо їх оплати, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Зазначено, що відповідно до вимог законодавства та умов публічних договорів про надання житлово-комунальних послуг КП «Київтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії та гарячої води до спірного житлового приміщення, проте відповідачі своєчасно та у повному обсязі не сплачували вартість спожитих послуг, унаслідок чого за ними утворилася заборгованість.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником квартири, а ОСОБА_2 є зареєстрованою у ній особою та споживачем житлово-комунальних послуг, комунальне підприємство вважало, що вони несуть солідарний обов`язок щодо їх оплати.
Ураховуючи викладене та з урахуванням заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, КП «Київтеплоенерго» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати, три відсотки річних та пеню, а також понесені судові витрати.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість з оплати за житлово-комунальні послуги на загальну суму 122625 грн 64 коп, інфляційні витрати у розмірі 18541 грн 16 коп, 3% річних у розмірі 4491 грн 76 коп, пеню у розмірі 1729 грн 05 коп.
Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати по сплаті судового збору у сумі 2762 грн 28 коп, з кожного по 1381 грн 14 коп.
У решті заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Хорольський І. В. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав належним відповідачем ОСОБА_2 , оскільки останній не є власником чи співвласником спірної квартири та не має обов`язку щодо її утримання і сплати житлово-комунальних послуг. При цьому зазначає, що єдиним власником квартири є ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 з 13 лютого 2023 року проходить військову службу за мобілізацією у Збройних Силах України, фактично проживає за місцем дислокації військової частини та не користується спірними послугами, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим доказам.
Крім того, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність у відповідачів обов`язку зі сплати вартості житлово-комунальних послуг, не з`ясувавши факту їх реального надання. На думку представника відповідача, протягом усього спірного періоду послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання фактично не надавалися, оскільки опалювальні прилади у квартирі не функціонували, а тепло та гаряча вода були відсутні. У зв`язку з цим відповідач неодноразово звертався до КП «Київтеплоенерго» із заявами про усунення порушень, проведення перевірки та здійснення перерахунку, проте позивач не реагував на такі звернення та не вживав належних заходів. При цьому, посилається на наявність акта про ненадання послуг теплопостачання, який, на його переконання, підтверджує системний характер ненадання послуг. 
Також стверджує, що позивач не надав належних і допустимих доказів фактичного постачання теплової енергії та гарячої води до спірної квартири, а суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення виключно односторонній розрахунок заборгованості, не перевіривши його обґрунтованість та не дослідивши належним чином обставини справи. На думку представника відповідача, звернення позивача до суду після тривалого періоду ненадання послуг суперечить принципам добросовісності, справедливості та еквівалентності зобов`язань.
Крім цього, вважає незаконним стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені, посилаючись на положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206, якою на період дії воєнного стану встановлено заборону нарахування та стягнення відповідних санкцій із населення.
Також, в апеляційній скарзі зазначено про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки продовжив розгляд справи за участю мобілізованого військовослужбовця ОСОБА_2 , не зупинивши провадження у справі відповідно до вимог статті 251 ЦПК України та правових висновків Верховного Суду, що, на думку представника відповідача, є самостійною та безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 травня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Хорольський І. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 , підключена до внутрішньобудинкових систем теплопостачання та гарячого водопостачання, а послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії та гарячої води за вказаною адресою надаються Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».
Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до споживачів щодо виконання грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Згідно з додатком до зазначеного договору позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги за адресою квартири відповідачів.
Також судом установлено, що з 01 травня 2018 року виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а з 01 листопада 2021 року послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у відповідному будинку є КП «Київтеплоенерго». Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води було опубліковано позивачем у газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085), що свідчить про доведення умов договору до споживачів.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 січня 1991 року квартира квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 . Крім того, згідно з інформацією Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 серпня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою зазначеної квартири.
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі як власник та зареєстрована у житловому приміщенні дієздатна особа є споживачами житлово-комунальних послуг та несуть обов`язок з їх оплати. При цьому доказів відключення квартири від мереж централізованого опалення чи гарячого водопостачання у встановленому законом порядку, а також належно оформлених актів-претензій щодо ненадання або неналежного надання послуг за спірний період відповідачами суду не надано.
На підтвердження заявлених вимог позивач надав розрахунки заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 , з яких убачається, що станом на 30 червня 2025 року за квартирою обліковувалася заборгованість за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 133 496,56 грн.
Разом із тим, відповідачем ОСОБА_1 було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що КП «Київтеплоенерго» довело факт надання житлово-комунальних послуг за адресою квартири відповідачів, наявність у відповідачів статусу споживачів таких послуг, а також обов`язок останніх оплачувати отримані послуги у строки, визначені законом або договором.
Суд зазначив, що відсутність індивідуального письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично отримані послуги, оскільки квартира підключена до внутрішньобудинкових мереж, від послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідачі у встановленому порядку не відмовлялися, а доказів їх ненадання чи неналежного надання за спірний період суду не подали.
Вирішуючи питання належності відповідачів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є власником квартири, а ОСОБА_2 зареєстрований у ній, тому відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем і несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати.
Суд також відхилив заперечення відповідача щодо фактичного непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, зазначивши, що матеріали справи не містять доказів його зняття з реєстрації за цією адресою або належного документального оформлення тимчасової відсутності перед виконавцем послуг. Крім того, право на неоплату комунальних послуг у разі тимчасової відсутності не поширюється на послугу з постачання теплової енергії.
Разом із тим, врахувавши заяву відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність застосовується окремо до кожного щомісячного платежу, а тому вимоги про стягнення заборгованості за період з листопада 2015 року до березня 2017 року задоволенню не підлягають. При цьому, беручи до уваги продовження та зупинення перебігу позовної давності на період дії карантину та воєнного стану, суд визнав такими, що заявлені у межах строку позовної давності, вимоги за період з квітня 2017 року до червня 2025 року.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів солідарно на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованості за житлово-комунальні послуги у межах строку позовної давності у розмірі 122 625,64 грн.
Крім основної заборгованості, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, перевіривши відповідні розрахунки позивача та здійснивши їх коригування з урахуванням застосованої позовної давності. За результатами такого перерахунку суд стягнув з відповідачів інфляційні втрати у розмірі 18 541,16 грн, три проценти річних у розмірі 4 491,76 грн та пеню у розмірі 1 729,05 грн.
Перевіряючи наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законами України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, споживачі та виконавці комунальних послуг.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
При цьому відповідно до частин першої та третьої статті 9 зазначеного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, а дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що відсутність укладеного у письмовій формі договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично отримані послуги.
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 05 січня 1991 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 .
Крім того, згідно з інформацією Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 серпня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у зазначеному житловому приміщенні.
За змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, а власник зобов`язаний утримувати належне йому майно, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до частин першої та третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату житлово-комунальних послуг щомісяця, а дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що   ОСОБА_8 як власник квартири та ОСОБА_2 як зареєстрована у ній повнолітня дієздатна особа є належними відповідачами у справі та несуть солідарний обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг.
Щодо доводів апеляційної скарги про проходження ОСОБА_2 військової служби, колегія суддів зазначає таке.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 з 13 лютого 2023 року проходить військову службу за мобілізацією у Збройних Силах України та фактично не проживає у спірній квартирі, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Водночас положеннями пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача на неоплату вартості комунальних послуг, крім послуг з постачання теплової енергії, у разі їх невикористання за період тимчасової відсутності споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження такої відсутності відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Отже, чинне законодавство не передбачає автоматичного звільнення особи від обов`язку сплачувати житлово-комунальні послуги лише у зв`язку з проходженням військової служби або фактичним непроживанням у житловому приміщенні. Реалізація права на неоплату окремих комунальних послуг у зв`язку з тимчасовою відсутністю споживача пов`язується із вчиненням останнім відповідних дій, а саме зверненням до виконавця комунальної послуги із заявою та поданням документів, що підтверджують обставини тимчасової відсутності.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до КП «Київтеплоенерго» із заявою про проведення перерахунку плати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з його проходженням військової служби, а також доказів належного документального оформлення його тимчасової відсутності у спірному житловому приміщенні у порядку, встановленому законодавством.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що право на неоплату комунальних послуг у зв`язку з тимчасовою відсутністю особи прямо не поширюється на послугу з постачання теплової енергії, яка є однією із складових заявленої до стягнення заборгованості.
Також, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 щодо якого наведені відповідні доводи, правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не скористався, самостійних вимог щодо скасування або зміни рішення суду не заявляв та не ставив питання про проведення будь-якого перерахунку нарахованої заборгованості у зв`язку з проходженням військової служби.
За таких обставин сам по собі факт проходження ОСОБА_2 військової служби за мобілізацією та його фактичного непроживання у спірній квартирі не спростовує правильних висновків суду першої інстанції щодо наявності у відповідачів обов`язку зі сплати житлово-комунальних послуг та не є підставою для звільнення їх від виконання такого обов`язку.
Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання житлово-комунальних послуг
Доводи апеляційної скарги про те, що КП «Київтеплоенерго» не надавало послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, колегія суддів також відхиляє.
Як убачається з матеріалів справи, КП «Київтеплоенерго» було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
При цьому підключення багатоквартирного будинку до мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання свідчить про надання відповідних комунальних послуг, а доказів відключення спірної квартири від зазначених мереж у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.
У постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично отримані послуги.
Водночас факт ненадання житлово-комунальної послуги або надання її неналежної якості повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, актами-претензіями, складеними у встановленому законом порядку.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 521/6969/15-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 640/18143/16-ц.
Разом з тим, матеріали справи не містять належним чином оформлених актів-претензій щодо ненадання або неналежного надання послуг за спірний період.
Посилання представника відповідача на акт від 09 грудня 2025 року колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначений акт складений після завершення спірного періоду, за який заявлено вимоги про стягнення заборгованості, а також після звернення позивача до суду з даним позовом, а тому він не може бути належним та допустимим доказом ненадання житлово-комунальних послуг у період з 2017 року по червень 2025 року.
Більше того, зазначений акт сам по собі не спростовує факту надання послуг у попередні періоди та не свідчить про неправомірність нарахувань, здійснених позивачем за спірний період.
Отже, згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, а боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених вимог КП «Київтеплоенерго» надало розрахунок заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відповідно до якого станом на 30 червня 2025 року заборгованість за житлово-комунальні послуги становила 133 496,56 грн.
При цьому, відповідачами не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок, а також доказів повної або часткової оплати нарахованої заборгованості за спірний період.
Разом з тим, відповідачем ОСОБА_1 , було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання відповідного зобов`язання.
Оскільки обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг має періодичний характер та виконується шляхом внесення щомісячних платежів, перебіг позовної давності щодо кожного платежу обчислюється окремо з моменту прострочення його сплати.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спору, є підставою для відмови у позові.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності продовжувалися на строк дії такого карантину, який тривав з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Крім того, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні законодавцем було передбачено спочатку продовження, а в подальшому, зупинення перебігу позовної давності на строк його дії. Зокрема, з 17 березня 2022 року строки позовної давності були продовжені на строк дії воєнного стану, а з 30 січня 2024 року, їх перебіг було зупинено до набрання чинності Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX, яким відповідні положення були виключені.
Врахувавши наведені положення законодавства, а також дату звернення КП «Київтеплоенерго» до суду у серпні 2025 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з листопада 2015 року по березень 2017 року та про відсутність підстав для застосування позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року по червень 2025 року.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованості за житлово-комунальні послуги у межах строку позовної давності, а саме за період з квітня 2017 року по червень 2025 року, у загальному розмірі 122 625,64 грн.
Крім основної заборгованості, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 20 421,83 грн та трьох процентів річних у розмірі 4 952,84 грн.
Відповідно до частин першої та другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою цивільно-правової відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, спрямованою на компенсацію кредитору втрат від знецінення грошових коштів та отримання плати за користування ними.
Перевіривши подані позивачем розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про їх часткове задоволення з урахуванням застосування позовної давності до частини основної заборгованості, у зв`язку з чим правильно визначив до стягнення з відповідачів інфляційні втрати у розмірі 18 541,16 грн та три проценти річних у розмірі 4 491,76 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають положенням статті 625 ЦК України та фактичним обставинам справи.
Щодо вимог про стягнення пені колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у розмірі, встановленому законом або договором.
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач сплачує пеню у розмірі, встановленому договором, але не більше 0,01 відсотка суми боргу за кожний день прострочення, при цьому загальний розмір пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність тривалістю один рік.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про стягнення пені, нарахованої за період з лютого 2024 року по червень 2025 року, тоді як позов подано до суду у серпні 2025 року.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано застосував спеціальну позовну давність до вимог про стягнення пені за період до серпня 2024 року та дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів пені у розмірі 1 729,05 грн.
Щодо решти доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає таке.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів фактичного постачання теплової енергії та гарячої води до спірної квартири, а суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення виключно односторонній розрахунок заборгованості, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як уже зазначалося вище, матеріалами справи підтверджується, що багатоквартирний будинок, у якому розташована спірна квартира, підключений до мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, а КП «Київтеплоенерго» є належним виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг.
При цьому, відповідачами не надано належних та допустимих доказів відключення квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання у встановленому законодавством порядку, а також не надано належним чином оформлених актів-претензій щодо ненадання або неналежного надання послуг за спірний період.
Сам по собі розрахунок заборгованості, поданий позивачем, не є єдиним доказом у справі, а оцінювався судом першої інстанції у сукупності з іншими письмовими доказами, зокрема документами щодо правонаступництва КП «Київтеплоенерго», відомостями про підключення будинку до відповідних мереж, даними особового рахунку, відомостями про належність спірного житла відповідачам та іншими матеріалами справи.
При цьому, відповідачами не було надано доказів проведення оплати у більшому розмірі, ніж враховано позивачем, або інших належних доказів, які б спростовували правильність здійснених позивачем нарахувань.
Посилання представника ОСОБА_1 на те, що звернення позивача до суду після тривалого періоду надання послуг суперечить принципам добросовісності, справедливості та еквівалентності зобов`язань, колегія суддів також відхиляє, оскільки саме по собі звернення особи до суду за захистом свого порушеного права у межах строків позовної давності, визначених законом, не може свідчити про недобросовісність поведінки кредитора та не є підставою для звільнення боржника від виконання грошового зобов`язання.
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені з огляду на положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 колегія суддів зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено заборону на нарахування та стягнення з населення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань та процентів річних, нарахованих на заборгованість за житлово-комунальні послуги.
Разом із тим, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні зазначених положень.
Як убачається з матеріалів справи, значна частина заявлених позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних нарахована на заборгованість, яка виникла до введення в Україні воєнного стану, а суд першої інстанції, перевіряючи наведені позивачем розрахунки, здійснив їх коригування та визначив до стягнення лише ті суми, які відповідають вимогам закону.
Крім того, пеня була нарахована позивачем виключно за період після відновлення можливості її нарахування та з урахуванням спеціальної позовної давності, встановленої статтею 258 ЦК України.
Отже, суд першої інстанції, перевіривши відповідні розрахунки та здійснивши їх коригування, дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені.
При цьому колегія суддів враховує, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 не звільняють споживача від обов`язку сплати основної заборгованості за житлово-комунальні послуги, а лише встановлюють тимчасові обмеження щодо застосування окремих заходів відповідальності у визначених законом випадках.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі у зв`язку з проходженням ОСОБА_2 військової служби за мобілізацією, колегія суддів вважає безпідставними.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження проходження ОСОБА_2 військової служби до суду було надано лише довідку військової частини.
Разом із тим, будь-яких клопотань про зупинення провадження у справі, поданих самим ОСОБА_2 або його представником, матеріали справи не містять.
Крім того, відповідно до пункту 2 частини першої статті 252 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, однак положення частини третьої статті 252 ЦПК України передбачають, що суд не зупиняє провадження у випадках, встановлених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, якщо відсутня сторона веде справу через свого представника.
Матеріалами справи підтверджується, що інтереси відповідачів під час розгляду справи представляв уповноважений представник, який брав участь у судовому розгляді, подавав заяви та заперечення, реалізовуючи процесуальні права відповідачів у повному обсязі.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права, а незупинення провадження у справі не призвело до порушення права відповідачів на справедливий судовий розгляд та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки належним чином досліджених судом доказів та власного тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права, а тому не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката адвоката Хорольського Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  
Повне судове рішення складено 06 липня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура