10.09.2026  Справа № 363/2280/24 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року м. Вишгород
Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря Михайлик Д.О., представника позивача – адвоката Косянчука В.В., представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Васильчук І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,-
ВСТАНОВИВ:
10.05.2024 року позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 90/100 частини земельної ділянки площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., 06.05.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №1586.
В обґрунтування позову зазначав, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 16.07.1963 року. На підставі рішення виконкому Демидівської сільської ради народних депутатів від 25.09.1998 року за №45М позивачу було передано у власність земельну ділянку, площею 0,189 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії IV-КВ за №104701, від 12.04.1999 року, виданого та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №82. На вказаній земельній ділянці було побудовано домоволодіння. В 2013 році позивач потрапив в ДТП, внаслідок якої отримав значні тілесні ушкодження, стан здоров`я був складний та поступово погіршувався. Через складний стан здоров`я позивач тривалий час знаходився на лікуванні за межами держави. Враховуючи вказані обставини, було прийнято рішення про формальне переоформлення права власності на земельну ділянку на дружину із збереженням статусу майна (спільна сумісна власність подружжя), що було оформлено шляхом укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідченого нотаріусом Суперфін Б.М. 18.12.2013 року за реєстровим номером 2763. Далі, позивачу стало відомо, що його дружина подарувала донці – відповідачці по справі – ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку згідно договору дарування, посвідченого нотаріусом Сташковою А.Г. 06.05.2019 року. Вказана земельна ділянка набута відповідачкою ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак при її відчуженні необхідна була згода позивача, як чоловіка дарувальниці. Пункт 6 оспорюваного договору дарування містить відомості про те, що позивач нібито надав свою згоду на дарування 90/100 частин зазначеної ділянки, однак жодної згоди позивач не підписував, оскільки в цей час перебував на лікуванні поза межами України і фізично не міг бути присутнім в м. Києві при укладанні оспорюваного договору між відповідачками, що в свою чергу свідчить про недійсність договору дарування.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.11.2024 року, за клопотанням представника позивача, по справі призначена судова почеркознавча експертиза щодо з`ясування питань, чи виконаний підпис від імені позивача та рукописний текст у заяві від 06.05.2019 року, що зареєстрована в реєстрі за №1584, наданій приватному нотаріусу Сташковій А.Г. від імені позивача особисто чи іншою особою?
21.05.2025 року від представника відповідачки ОСОБА_1 – Васильчук І.М. до суду спрямована заява, в якій остання просила суд відмовити позивачу в задоволенні його вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки він звернувся до суду з цими вимогами більше ніж через 5 років після видачі оспорюваного договору, зазначаючи в позові, що про його існування дізнався лише 04.04.2023 року, проте доказів зазначеного не надав.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.11.2025 року закрите підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд.
14.05.2026 року представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Васильчук І.М. направила суду додаткові пояснення, в яких зазначала, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки сторони спору є близькими родичами, а спірний договір дарування укладався саме в межах сімейних та родинних відносин, без ознак фіктивності, примусу чи введення в оману. Сам по собі подальший конфлікт між родичами, або зміна їх особистих взаємин не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У позовній заяві, поданій 31.03.2023 року, щодо визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, предметом розгляду якої була також вказана земельна ділянка зазначено, що “подружжя вирішило переоформити дані об`єкти нерухомого майна на доньку”…У зв`язку з такою домовленістю було укладено договір дарування 90/100 частини земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, розташовану АДРЕСА_1 . Спірний договір дарування земельної ділянки був укладений у належній формі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, у присутності сторін правочину. Перед посвідченням договору нотаріусом було встановлено особи сторін, перевірено їх цивільну дієздатність, обсяг прав та повноважень, а також роз`яснено сторонам правові наслідки укладення договору дарування. Сторони підтвердили, що діють добровільно, без будь-якого примусу, тиску, помилки чи введення в оману, а зміст договору відповідає їх внутрішній волі. Після ознайомлення з текстом договору сторони особисто підписали його у присутності нотаріуса, що виключає твердження про недобровільність чи нерозуміння умов правочину. Сам факт нотаріального посвідчення договору свідчить про дотримання сторонами вимог закону щодо форми правочину та підтверджує презумпцію його правомірності відповідно до ст. 204 ЦК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на момент укладення договору дарування були наявні обставини, передбачені законом, як підстави недійсності правочину. Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Відповідно до ст. 16 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду, спосіб захисту має бути ефективним та таким, що реально відновлює порушене право особи, однак у даному випадку позов про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки фактично не вирішує спір комплексно та не призведе до реального відновлення прав позивача. Згідно договору дарування 90/100 частини житлового будинку від 06.05.2019 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 90/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . До складу нерухомого майна входять: житловий будинок, загальною площею 394,40 кв.м, житлова площа — 131,00 кв.м. Вказані 90/100 частини житлового будинку розташовані на земельній ділянці, площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099. Слід врахувати, що земельна ділянка та житловий будинок є об`єктами, які функціонально та фактично пов`язані між собою. У випадку задоволення позову виникне ситуація, за якої земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок належатимуть різним особам. Щодо висновку експерта, то на думку представника відповідачки він не є беззаперечним доказом та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами, відповідно до ст. 89 ЦПК України. Наданий висновок має істотні недоліки, які ставлять під сумнів його належність, допустимість та достовірність. Твердження позивача про недійсність договору виключно з підстав висновку почеркознавчої експертизи не може бути достатньою та безумовною підставою для задоволення позову. Більше того, навіть зі змісту висновку вбачається, що окремі ознаки почерку були збіжними та пояснювались “наслідуванням почерку”, що саме по собі свідчить про відсутність категоричної однозначності у висновках експерта. Слід також врахувати, що договір дарування посвідчувався приватним нотаріусом у присутності сторін, сторони особисто підписали договір у присутності нотаріуса. Таким чином, нотаріальна дія має підвищений рівень юридичної достовірності та презумпцію законності. Сам по собі висновок про можливе виконання підпису іншою особою не доводить автоматично відсутності волі на відчуження майна, оскільки позивач фактично визнавав переоформлення майна на доньку. Така поведінка свідчить про схвалення правочину та суперечить подальшому запереченню його дійсності. Крім того, сам по собі висновок експерта не усуває презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України, а тому саме на позивача покладається обов`язок довести це. Окремо слід врахувати, що позивач фактично ставить під сумнів законність нотаріальної дії та дій приватного нотаріуса, однак жодних доказів неправомірних дій нотаріуса, підроблення документів, чи встановлення вироком суду факту підроблення матеріали справи не містять.
25.05.2026 року представник позивача ОСОБА_5 спрямував суду заперечення на пояснення представника відповідачки, в яких вказував на те, що позивач, знаходячись на лікуванні та з метою урегулювання сімейних майнових питань відповідно до попередньої домовленості, попросив бути його представником та укласти від його імені договір дарування земельної ділянки та домоволодіння на користь сина - ОСОБА_6 . Для укладення договору дарування ОСОБА_2 06.12.2013 року видав Сергієнко О.В. довіреність, посвідчену Кабелєвою А.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованою в реєстрі за №1528, тобто, ОСОБА_2 бажав щоб домоволодіння (земля та будинок) були оформлені на сина ОСОБА_6 , а не на доньку. Разом з тим, ОСОБА_2 , як особа похилого віку, стан здоров`я якого додатково погіршився внаслідок ДТП, перебуває за межами України, має бажання переоформити домоволодіння на свого сина – ОСОБА_7 , надає відповідну довіреність для своєї доньки – ОСОБА_1 . Однак, оговтавшись від наслідків ДТП, дізнається, що його донька – ОСОБА_1 не виконала його прохання. Більше того, в ході підготовки позову у справі за №363/1827/23 дізнається, що все домоволодіння перейшло у власність доньки - ОСОБА_1 . В ході розгляду справи за №363/1827/23 суд, посилаючись на презумпцію чинності правочину, оскільки питання чинності договору дарування від 06.05.2019 року за №1586, не було предметом розгляду, у задоволенні позову відмовив. Як наслідок, ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
Відповідачка ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду не прибула, заяв чи клопотань суду не направляла.
Третя особа по справі - нотаріус Сташкова А.Г. надала суду письмові пояснення, в яких зазначала, що посвідчила оспорюваний договір дарування в присутності сторін по справі. Оскільки зазначена земельна ділянка була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , то позивач надав згоду, викладену в заяві, що підписана ним особисто, крім того, спрямувала суду заяву щодо розгляду справи за її відсутності.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити.
Представник відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_9 проти позову категорично заперечувала з підстав, наведених в заяві та поясненнях, в подальшому надала заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності та відсутності відповідачки.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Під час розгляду цієї справи судом встановлено наступне:
Факт того, що позивач ОСОБА_2 є чоловіком відповідачки ОСОБА_3 та батьком відповідачки ОСОБА_1 сторони під час розгляду справи не оспорювали. 
Зі змісту свідоцтва про шлюб від 16.07.1963 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 уклади шлюб 16.07.1963 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини – ОСОБА_8 .
Зі змісту договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2763 слідує, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 10/100 та ОСОБА_3 90/100 часток земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка за АДРЕСА_1 . 
Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2013 року свідчить про те, що відповідачці ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 90/100 житлового будинку, загальною площею 394,4 кв/м та житловою площею 131 кв/м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка за АДРЕСА_1 . 
Так, зі змісту договору дарування 90/100 частин земельної ділянки від 06.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 90/100 частини земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка за АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., 06.05.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №1586.
Зі змісту цього договору слідує, що вказана ділянка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченої нотаріусом Суперфін Б.М. 18.12.2013 року за реєстровим №2763.
Пункт 6 цього договору зазначає, що чоловік дарувальниці ОСОБА_2 надав свою згоду на дарування 90/100 частин ділянки, що є предметом договору, яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено третьою особою по справі 06.05.2019 року за номером 1584.
Згідно заяви від 06.05.2019 року, що посвідчена третьою особою по справі та зареєстрована в реєстрі за №1584 слідує, що позивач надав згоду дружині ОСОБА_3 на укладання договору дарування 90/100 частин земельної ділянки площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка за №14 від 06.05.2019 року. Вказано, що ОСОБА_2 стверджує, що цей договір дарування, з проектом якого він ознайомлений, відповідає спільному і вільному воєвиявленню.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.04.2024 року слідує, що земельна ділянка, площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка за АДРЕСА_1 належить на праві власності - 90/100 та 10/100 часток відповідачці - ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року та договору дарування від 06.05.2019 року.
Зі змісту рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24.10.2023 року, за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_11 до ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння слідує, що позивачі в позові просили суд: визнати за ОСОБА_12 право власності на 90/100 частини земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_12 право власності на 90/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099 та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, витребувати на користь ОСОБА_12 з володіння ОСОБА_1 90/100 частини земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати на користь ОСОБА_3 з володіння ОСОБА_1 90/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099; визнати за ОСОБА_2 право власності на 10/100 частини земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 10/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099; витребувати на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_1 10/100 частини земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_1 10/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1891 га, кадастровий номер: 3221882401:20:037:0099. В задоволенні позову було відмовлено. Рішення набрало законної сили 24.06.2024 року, оскільки постановою Київського апеляційного суду залишено без змін. Відмовляючи в позові, суд посилався зокрема і на презумпцію правомірності правочинів.
Зі змісту висновку експерта, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 05.09.2025 року за №12556/24-32 слідує, що підпис та рукописний запис « ОСОБА_2 » від імені ОСОБА_2 , розміщені в графі підпис у заяві від 06.05.2019 року, що зареєстрована в реєстрі за №1584, наданій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сташковій А.Г. від імені ОСОБА_2 виконані не ним, а іншою особою. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Позивач, звертаючись до суду з цими вимогами зазначав, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 16.07.1963 року, від якого мають доньку – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку, площею 0,189 га з кадастровим номером 3221882401:20:037:0099, на якій подружжям побудовано домоволодіння, право власності на яке разом із земельною ділянкою було зареєстровано за ОСОБА_2 . В той же час, позивач формально переоформив права власності на 90/100 частин земельної ділянки на дружину із збереженням статусу майна (спільна сумісна власність подружжя), що було оформлено шляхом укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідченого нотаріусом Суперфін Б.М. 18.12.2013 року за реєстровим номером 2763. Далі, позивачу стало відомо, що його дружина подарувала донці – відповідачці по справі – ОСОБА_1 зазначену частину земельної ділянки згідно договору дарування, посвідченого нотаріусом Сташковою А.Г. 06.05.2019 року. Пункт 6 оспорюваного договору містить відомості про те, що позивач нібито надав свою згоду на дарування 90/100 частин зазначеної ділянки, однак жодної згоди позивач не підписував, оскільки в цей час перебував на лікуванні поза межами України і фізично не міг бути присутнім в м. Києві при укладанні оспорюваного договору між відповідачками, що в свою чергу свідчить про недійсність договору дарування.
Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи і надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступного:
Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року в справі за №554/5323/14.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року у справі за №759/24061/19 (провадження за №61-8593св21).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.
Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.
Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.
Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-5, ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.
Стаття 215 ч. 3 ЦК України зазначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 216 ЦК України зазначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - судам необхідно враховувати, що згідно із ст. ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.
Як випливає з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.
За змістом п. 8 зазначеної постанови, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину.
За нормами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України).
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, передбачено ст. 718 ЦК України.
Стаття 719 ЦК України вказує на те, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» та ч. 1 ст. 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин між подружжям ОСОБА_8 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до ст. 28 КпШС України - у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Аналогічні положення закріплені у ст. ст. 60, 70 СК України та ст. 368 ЦК України.
Так, ст. 60 СК України зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, передбачено ст. 63 СК України.
Стаття 65 СК України вказує на те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
Зі змісту ст. 70 СК України слідує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містить і ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі за №372/504/17.
Виходячи з вищезазначених норм права, а також враховуючи те, що земельна ділянка набута ОСОБА_8 під час перебування у шлюбі, доказів протилежного матеріали справи не містять, суд погоджується з тим, що подарована дружиною позивача донці сторін спірна частка земельної ділянки є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідачки ОСОБА_3 , право яке набуто під час перебування у шлюбі. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року в справі за №754/2922/19, від 27.01. 2021 року в справі за №569/12236/17.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як вже зазначалося вище ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі ст. 63 СК України - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
За вимогами ч.1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України - правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із ч. 1, 2 та 3 ст. 65 СК України - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Відсутність згоди одного із співвласників - подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Як свідчить зміст оспорюваного позивачем договору дарування від 06.05.2019 року, йому передувала згода позивача на здійснення дарування вказаних частин земельної ділянки, яка посвідчена нотаріально. Але саме нотаріальне посвідчення даної згоди, а отже розуміння позивачем саме на який правочин він нібито надав згоду, викликає сумніви у вільному волевиявленні чоловіка дарувальниці на вчинення правочину дарування майна. Оскільки, як вбачається з висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 05.09.2025 року за №12556/24-32 - підпис та рукописний запис « ОСОБА_2 » від імені ОСОБА_2 , розміщені в графі підпис у заяві від 06.05.2019 року, що зареєстрована в реєстрі за №1584, наданій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сташковій А.Г. від імені ОСОБА_2 виконані не ним, а іншою особою. 
Таким чином, суд, встановив, що спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідачки ОСОБА_3 , оскільки набута ними під час перебування у шлюбі, при даруванні частки спірної земельної ділянки дружиною позивача – відповідачкою ОСОБА_3 донці сторін – відповідачці ОСОБА_1 , позивач згоди на укладання цього договору не надавав, оскільки висновком експерта підтверджено, що підпис на заяві від 06.05.2029 року виконаний не позивачем, а іншою особою, а відтак, суд вважає, що договір дарування є недійсним, оскільки укладений із порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача. Відсутність згоди одного із співвласників - другого подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 року у справі за № 372/504/17.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 80, 81 ЦПК України).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У постанові від 07.11.2018 року у справі за №372/1036/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам представника відповідачки щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності:
Суд не погоджується з позицією представника відповідачки щодо застосування до вимог позивача строків давності, виходячи з наступного:
Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України).
В даному випадку, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід виходити із того, коли про порушене право довідався або міг довідатися позивач.
Оспорюваний позивачем договір дарування було укладено відповідачками 06.05.2019 року. Позивач, звертаючись до суду з цими вимогами зазначав, що про існування оспорюваного правочину йому стало відомо напередодні звернення до суду з позовом про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння в 2023 році і в травні 2024 року він спрямував до суду вказаний позов.
Крім того, окремо суд звертає увагу на те, що, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" за № 540-IX від 30.03.2020 року.
Так, Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" за №211 від 11.03.2020 року (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID_19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" за №1236 від 09.12.2020 року (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на всій території України.
З 24.02.2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" - в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до п. 19 розд. "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. ЦК України передбачає виключення із загального правила (спеціальний порядок, правила), яке і має застосовуватися, якщо перебіг позовної давності відбувається під час воєнного стану. Таким виключенням є зупинення перебігу позовної давності.
15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за №2120-IX, відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст.ст. 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
А відтак, суд не вбачає підстав для застосування до вимог позивача наслідків строку спливу позовної давності.
Оцінивши в сукупності подані сторонами докази, їх пояснення та заперечення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. При розгляді справи в суді позивачем доведено та надано докази на підтвердження його доводів, а відтак його вимоги підлягають задоволенню.
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, передбачено ст. 236 ЦК України.
Щодо решти наведених учасниками справи аргументів, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (за №4909/04). Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) за №303-A, п. 29).
Стаття 133 ЦПК України зазначає, що - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема і витрати пов`язані із проведенням експертизи.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. 
Судом встановлено, що при зверненні до суду з цими вимогами позивач витрат по сплаті судового збору не поніс, оскільки звільнений від його сплати на підставі п. 10.ч. 1 ЗУ «Про судовий збір», а відтак з відповідачок на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн., тобто по 605,60 грн. з кожної.
Крім того, під час розгляду справи, позивачем були понесені витрати щодо оплати судової почеркознавчої експертизи, проведеної за його клопотанням. Так, згідно рахунку за №141 від 14.01.2025 року позивачем на користь експертної установи було сплачено 18 923 грн., а відтак з відповідачок на користь позивача необхідно стягнути 18 923 грн., по 9 461,50 грн. з кожної.
Керуючись ст. ст. 15, 202, 203, 215,216, 225 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 18, 81-83, 89, 141, 247, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки – задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування 90/100 частин земельної ділянки, площею 0,1891 га, кадастровий номер 3221882401:20:037:0099, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., 06.05.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №1586.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 605,60 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок оплати витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 9 461,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок оплати витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 9 461,50 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 10.09.2026 року.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідачки: 
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Сташкова Анастасія Григорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, адреса: 04212, м. Київ, вул. Лук`яненка, 2-Д.

 Головуюча суддя: О.П. Дьоміна