Справа №:755/9417/26
Провадження №: 2-а/755/652/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді: Гончарука В.П.,
при секретарі: Коваленко Д.В. (помічник судді, який за дорученням головуючого судді виконує обов`язки секретаря судового засідання),
розглянувши в приміщенні суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу № 755/9417/26 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-
у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в особі представника Дзюби Д.В. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що притягнення ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності є незаконним та безпідставним, а оскаржувана постанова такою, що підлягає скасуванню.
Вказано, що ОСОБА_1 не вчиняв адміністративне правопорушення, а також не викликався до ІНФОРМАЦІЯ_2 на розгляд справи про адміністративне правопорушення, що не дало можливість з`ясувати всі обставини для об`єктивного вирішення справи.
Зазначено, що відповідачем було порушено порядок виклику  ОСОБА_1 , а саме не повідомлено завчасно про розгляд справи.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2026, поновлено позивачу строк для звернення до суду з позовною заявою, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, роз`яснено сторонам порядок подачі до суду відзиву на позов та відповіді на відзив та поновлено позивачу строк звернення до суду з позовною заявою.
Копію вищевказаної ухвали суду відповідачем отримано 06.07.2026, про що свідчить довідка про доставку електронного документу сформована АСДС «Д-3».
Відзив на позов відповідачем до суду не подано.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно положень п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
21 червня 2025 року тимчасово виконуючим обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянуто матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно громадянина ОСОБА_1 та винесено постанову № 1687, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн.
Відповідно ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В свою чергу, диспозиція норми ч. 1 ст. 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Як зазначено вище, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складена тимчасово виконуючим обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до вимог ст. 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення має право розглядати справи про адміністративні порушення та накладати адміністративні стягнення безпосередньо за ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Звертаючись з позовом до суду позивач посилається, як на підставу для скасування постанови про адміністративне правопорушення на те, що постанова винесена без законних на те підстав, оскільки жодних повісток про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 на розгляд справи про адміністративне правопорушення він не отримував та про день, час та місце розгляду справи не повідомлявся.
Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд приймає до уваги наступне.
Згідно преамбули Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», цей Закон встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до приписів ч. ч. 1, 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_5 у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. У разі отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_5 громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Зі змісту спірної постанови № 1687 від 21.06.2025 убачається, що підставою для притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП стала неявка останнього за викликом до  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Процедура оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 визначена порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 за № 560 «Питання проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі - Порядок).
Відповідно до приписів п. 28 Порядку, виклик громадян до районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_5 чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки.
Положеннями п. п. 31, 35 Порядку визначено, що повістки мають право вручати, зокрема представники ІНФОРМАЦІЯ_5 - в межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного ІНФОРМАЦІЯ_5. Представники, уповноважені вручати повістки, здійснюють оповіщення громадян як самостійно, так і у складі груп оповіщення. Вручення повісток резервістам та військовозобов`язаним здійснюється цілодобово за адресою місця проживання або адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання, роботи, навчання, у громадських місцях, громадських будинках та спорудах, місцях масового скупчення людей, ІНФОРМАЦІЯ_5, на пунктах пропуску (блок-постах), пунктах пропуску через державний кордон України.
Вищевказаним порядком визначено, що повістки про виклик громадян до районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_5 можуть надсилатися як шляхом їх поштового направлення так і шляхом вручення представниками ІНФОРМАЦІЯ_5 в межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного ІНФОРМАЦІЯ_5.
Доказів того, що уповноваженими працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснювалися всі можливі заходи з належного повідомлення ОСОБА_1 , в тому числі вихід за адресою проживання останнього, про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 на визначену дату відповідачем суду не надано.
Відповідно до приписів ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-9 цього Кодексу.
Нормою ст. 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Нормою частини 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
В свою чергу, відповідачем наведені у позовній заяві обґрунтування позивача щодо неправомірності спірної постанови жодним чином не спростовані, а також не доведено того, що  ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про необхідність з`явитися за викликом до  ІНФОРМАЦІЯ_1 21.06.2025 з метою розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Серед іншого суд зазначає, що проведення розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності належних доказів оповіщення особи яка притягається до адміністративної відповідальності про день, час та місце розгляду справи призводить до порушення прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності передбачених ст. 268 КУпАП та має ознаки формального розгляду справи через можливість допущення особою уповноваженою на розгляд справи порушення процедури такого розгляду.
В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Аналогічного висновку щодо застосування судом принципу презумпції невинуватості у справах про адміністративні правопорушення також дійшов Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 по справі № 463/1352/16-а.
Відповідно до приписів п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи викладене, оскільки доводи позивача не спростовані, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому позов слід задовольнити.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань останнього підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 665,60 грн.
В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 12 000 грн., суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ч. ч. 1, 7, 9 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вищевикладений висновок з питань розподілу судових витрат викладено у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 по справі № 160/19098/21.
У постанові Верховного Суду від 02.02.2023 по справі № 120/4765/21-а зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката потребують належного документального підтвердження, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд у судових рішеннях. Визначений у них орієнтир, яким мають керуватися суди нижчих інстанцій при вирішенні питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу адвоката, головним чином вимагає повного і всебічного дослідження доказів, якими підтверджується надання правничої допомоги, особливо її вартість і оплата. Зважаючи на те, що понесені витрати відшкодовуватиме інша сторона, дослідження цих доказів вимагає ретельного підходу, адже їх стягнення, з одного боку, є компенсацією (певною мірою вимушених) фінансових затрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, але водночас ця компенсація не може бути надмірною. Тож окрім того, що витрати на правничу допомогу мають бути документально доведеними, вони мають відповідати також критерію співмірності у розумінні частини п`ятої статті 134 КАС.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи питання розподілу між сторонами понесених витрат на правничу допомогу, суд приймає до уваги наступне.
Позовна заява ОСОБА_1 до суду була подана його представником - адвокатом Дзюбою Д.В.
До позовної заяви на підтвердження повноважень представника ОСОБА_1 адвоката Дзюби Д.В. додано ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 2235988.
30 квітня 2026 року між ОСОБА_1, як клієнтом, та Дзюбою Д.В., як адвокатом, укладено договір № 30/04/26 про надання правничої допомоги.
Відповідно до п. п. 1.2.4., 4.1 Договору, адвокат зобов`язується надати Клієнту такі види юридичних послуг: готувати для Клієнта, а у разі потреби підписувати від імені Клієнта, претензії, позовні заяви, інші заяви, запити, клопотання, відзиви, апеляційні та касаційні скарги, інші документи. Відповідно до умов цього Договору сума гонорару узгоджується за згодою сторін та підтверджується актами виконаних робіт або Додатками до Договору, що є невід`ємними частинами Договору.
Згідно Додатку № 1 до Договору № 30/04/26 про надання правничої допомоги від 11.05.2026, вартість наданої правничої допомоги становить 12 000 грн., що складається з послуги з очної консультації з правовим аналізом матеріалів вартістю 2 000 грн., послуги з підготовки та направлення адвокатського запиту вартістю 2 000 грн., винагороди за аналіз законодавства, судової практики, формування правової позиції та збору доказів вартістю 2 000 грн. та послуги з виготовлення позовної заяви, її подання до суду вартістю 6 000 грн.
Відповідно до вищевказаного Додатку № 1 до Договору, ОСОБА_1 сплачено, а адвокатом Дзюбою Д.В. отримано грошові кошти в сумі 12 000 грн.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, враховуючи принципи пропорційності та розумності при розподілі судових витрат між сторонами, приймаючи до уваги складність справи, об`єктивно необхідний час та дії для здійснення всіх дій з підготовки позовної заяви, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Керуючись ст. ст. 7, 157, 210-1, 251, 258, 268, 276, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 1, 2, 8-10, 77, 157, 241-246, 250, 268, 269, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України суд, - 

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.
Постанову тимчасово виконуючого обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1687 від 21 червня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - скасувати.
Справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань  ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665,60 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 6 000 грн., а всього суму 6 665 (шість тисяч шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;
Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .
Судове рішення складено 07 вересня 2026 року.

Суддя