ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року | Справа №160/16849/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (відповідач-2), в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 22.05.2025 року №047250024912 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та у зарахуванні періодів роботи ОСОБА_1 з 25.10.2006 по 05.01.2009, 11.10.2017 по 31.05.2018, з 01.06.2018 по 31.08.2021, з 01.09.2021 по 31.03.2024, з 01.04.2024 по 30.04.2025 до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років в подвійному розмірі;
- визнати у ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років за нормами пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в подвійному розмірі наступні періоди роботи: з 25.10.2006 по 05.01.2009, з 11.10.2017 по 31.05.2018, з 01.06.2018 по 31.08.2021, з 01.09.2021 по 31.03.2024, з 01.04.2024 по 30.04.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 15.05.2025 про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 22.05.2025 року №047250024912 ОСОБА_1 безпідставно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з посиланням на відсутність у неї необхідного спеціального стажу за вислугу років для призначення пенсії, передбаченого вказаною нормою закону. Так, відповідачем-2 не враховано, що з моменту визнання неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 положень статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII (далі - Закон №213-VIII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII (далі - Закон №911-VIII) при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII. Отже, відповідачем-2 не взято до уваги, що згідно з пунктом «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Спеціальний стаж позивача як працівника охорони здоров`я становить 42 роки на дату звернення з заявою про призначення пенсії та 28 років станом на 10.10.2017 року. Водночас, пункт «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не встановлює обов`язку наявності мінімального спеціального стажу (в тому числі 26 років і 6 місяців) станом на 11.10.2017 року. Таким чином, позивач станом на час звернення з заявою про призначення пенсії мала необхідний стаж для призначення пенсії відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та набула право на пенсію за вислугу років, тому, відмовляючи у призначенні пенсії за вислугу років з підстав відсутності необхідного спеціального стажу, відповідач-2 діяв протиправно. Також позивач зазначає, що до її спеціального стажу підлягають зарахуванню у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спірні періоди її роботи у протитуберкульозному закладі охорони здоров`я, оскільки така робота за своїм характером та умовами відповідає вимогам зазначеної норми. На переконання позивача, з урахуванням пільгового обчислення відповідних періодів роботи, вона має необхідну тривалість спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, а тому викладений в оскаржуваному рішенні висновок пенсійного органу про відсутність у позивача такого стажу є необґрунтованим. У зв`язку з цим позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення від 22.05.2025 № 047250024912, зобов`язати відповідачів зарахувати спірні періоди роботи до спеціального стажу у подвійному розмірі та повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/16849/25 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачам строк для подання відзивів на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Крім того, вказаною ухвалою суду витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належним чином завірену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
10.07.2025 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач-2 пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що за результатами розгляду заяви позивача від 15.05.2025 року, здійсненого за принципом екстериторіальності, встановлено відсутність у неї необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Так, відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017р. №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. Згідно з п.2-1 частини 2 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017р. №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі – Закон №2148-VIII) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Закон №2148-VIII набрав чинності 11.10.2017, отже, стаж роботи за вислугою років зараховується саме станом на 11.10.2017 та на умовах, які діяли на 11.10.2017. Згідно з приписами пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. При цьому станом на 10.10.2017 року спеціальний стаж позивача за вислугою років становив 25 років 10 місяців 7 днів, що є недостатнім, оскільки необхідний стаж для набуття права на таку пенсію має становити 26 років 6 місяців. Страховий стаж позивача становить 23 роки 8 місяців 26 днів, а страховий стаж з урахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» – 35 років 2 місяці 3 дні. Щодо вимоги про зарахування спірних періодів роботи у подвійному розмірі відповідач-2 вказав, що відповідно до статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку до 01.01.2004 – на підставі документів та згідно з Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, тобто до 01.01.2004, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. З 01.01.2004 в подвійному розмірі зараховується лише стаж роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищезазначене, пільгове обчислення страхового стажу відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ застосовується для обчислення стажу роботи до 01.01.2004. Надалі стаж обчислюється в одинарному розмірі за даними системи персоніфікованого обліку. Отже пільгове обчислення стажу відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після 01.01.2004 не застосовується до страхового стажу у порядку, на якому наполягає позивач, а тому періоди роботи з 25.10.2006 по 05.01.2009, з 11.10.2017 по 31.05.2018, з 01.06.2018 по 31.08.2021, з 01.09.2021 по 31.03.2024 та з 01.04.2024 по 30.04.2025 були правомірно зараховані лише в одинарному розмірі. У зв`язку з наведеним відповідач-2 вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування. 
06.08.2025 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшла копія пенсійної справи ОСОБА_1 .
Водночас, відповідач-1 станом на дату розгляду справи правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
При цьому за приписами частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.05.2025 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.
За результатами розгляду вказаної заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення від 22.05.2025 року №047250024912, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку із відсутністю у неї необхідного спеціального стажу роботи станом на 11.10.2017 року, який відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019 року та Закону №2148-VIII, становить: станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Водночас, страховий стаж позивача становить – 23 роки 08 місяців 26 днів, страховий стаж з урахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - 35 років 2 місяці 3 дні, а спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років, станом на 10.10.2017 року складає 25 років 10 місяців 7 днів, що є недостатнім. 
При цьому з долученого до матеріалів справи розрахунку стажу позивача (Форма РС-право) слідує, що період роботи ОСОБА_1 з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року зараховано пенсійним органом до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, але в одинарному розмірі; періоди роботи ОСОБА_1 з 11.10.2017 року по 31.05.2018 року, з 01.06.2018 року по 31.08.2021 року, з 01.09.2021 року по 31.03.2024 року та з 01.04.2024 року по 30.04.2025 року зараховані пенсійним органом також в одинарному обчисленні та враховані лише до загального страхового стажу позивача, а до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, не враховані. 
Незгода позивача з рішенням відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також із незарахуванням пенсійним органом до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, спірних періодів її роботи у подвійному розмірі, зумовила звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 5 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно з положеннями статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положеннями статті 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Проте, Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015, пункт "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
У подальшому, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII до статті 55 Закону №1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до яких пункт "е" вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.
Відповідно до положень статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
За таких обставин, за приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, відновлено право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року №2-р/2019, Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Суд звертає увагу, що системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що з 04.06.2019 (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019 від 04.06.2019) при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ необхідно застосовувати положення цього Закону у редакції до внесення змін Законами №213-VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015.
Таким чином, суд доходить висновку, що з 04 червня 2019 року і при вирішенні питання про призначення позивачці пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.07.2022 року №440/1286/20.
Отже, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту в посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі – Постанова №909).
У постановляючій частині Постанови №909, в редакції чинній до 14.08.2015 року, було встановлено, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років. 
При цьому Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту в посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою №909, передбачалося, що до цього Переліку, зокрема, належать лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах. 
Слід зазначити, що в подальшому Постановами Кабінету Міністрів України №529 від 29.07.2015 року та №265 від 06.04.2016 року до постановляючої частини Постанови №909 вносилися зміни, якими положення постановляючої частини Постанови №909 в частині визначення спеціального стажу, необхідного для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а також в частині визначення для цих осіб віку виходу на пенсію приводилися у відповідність до змін, внесених до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, якими, як вказано вище, було підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених, зокрема, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а також встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для таких категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ).
Водночас, зважаючи на те, що Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, застосовувати до спірних правовідносин постановляючу частину Постанови №909 у редакції, що фактично відповідає неконституційним положенням пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII у редакції Законів №213-VIII та Законом №911-VIII, неможна. 
Відтак, у спірних правовідносинах слід керуватися постановляючою частиною Постанови №909 у редакції до внесення змін, які були внесені Постановами Кабінету Міністрів України №529 від 29.07.2015 року та №265 від 06.04.2016 року у зв`язку із прийняттям Законів №213-VIII та №911-VIII, тобто у редакції, якою передбачалося, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років. 
Як встановлено судом, відмовляючи спірним рішенням у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, ГУ ПФУ в Запорізькій області зазначило, що у позивачки станом на 10 жовтня 2017 року не достатньо спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії, а саме: 26 років 6 місяців, в той час, як спеціальний стаж позивача на вказану дату становить лише 25 років 10 місяців 7 днів.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-ІV.
03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV доповнено пунктом 2-1.
Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Також Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:
«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
Таким чином, враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, пенсія за вислугу років згідно з положеннями пункту «е» статті 55 Закону України №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 липня 2022 року у справі №440/1286/20.
Як встановлено судом, згідно з трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 від 02.06.2003р., копія якої наявна в матеріалах справи та була досліджена судом, зокрема, позивачка:
01.09.2003 року прийнята на посаду дільничної медсестри Нікопольського протитуберкульозного диспансеру (наказ №276 від 02.09.2003); 
01.06.2018 року переведена на посаду сестри медичної диспансерно-поліклінічного відділення №5 (наказ №75-ос від 30.05.2018); 
14.03.2024 року переведена на посаду сестри медичної міжрайонного кабінету в м. Нікополь Дніпропетровського обласного центру соціально значущих хвороб Дніпропетровської обласної ради (наказ №84-ос від 13.03.2024); 
30.04.2025 року звільнена з роботи (Наказ №378-ос від 21.04.2025).
Отже, з трудової книжки ОСОБА_1 слідує, що вона у період з 01.09.2003 року по 30.04.2025 року працювала в інфекційних закладах охорони здоров`я, що не заперечується відповідачами.
При цьому, як вказано вище, з долученого до матеріалів справи розрахунку стажу позивача (Форма РС-право) слідує, що період роботи ОСОБА_1 з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року було зараховано пенсійним органом до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, але в одинарному розмірі; періоди роботи ОСОБА_1 з 11.10.2017 року по 31.05.2018 року, з 01.06.2018 року по 31.08.2021 року, з 01.09.2021 року по 31.03.2024 року та з 01.04.2024 року по 30.04.2025 року зараховані пенсійним органом також в одинарному обчисленні та враховані лише до загального страхового стажу позивача, а до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, не враховані. 
Водночас, приписами ст.60 Закону №1788-ХІІ передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 1 Закону України «Про подолання туберкульозу в Україні» від 05.07.2001 року №2586-III (далі - Закон №2586-III) визначено, що туберкульоз – це інфекційне захворювання, викликане мікобактерією туберкульозу.
Також ст.1 Закону №2586-III визначено, що протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до переліку особливо небезпечних, інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я №133 від 19 липня 1995 року, туберкульоз є особливо небезпечною інфекційною хворобою. 
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №2586-III медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я» від 28.10.2002 № 385, зокрема, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я.
Перелік закладів охорони здоров`я містить, зокрема, : в розділі 1.1. Лікарняні заклади: Лікарня (республіканська, обласна, центральна міська, міська, центральна районна, районна); Медичний центр (різного профілю); в розділі 1.1.2. Однопрофільні: Протитуберкульозний диспансер.
Наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.07.2009 № 514 затверджено «Перелік туберкульозних закладів», в якому міститься: 
розділ 1. Лікувально-профілактичні заклади: 1.1. Лікарняні: Медичний центр (фтизіатричний, фтизіопульмонологічний); Протитуберкульозний диспансер; 
розділ 2 Структурні підрозділи лікарняних, амбулаторно-поліклінічних та санаторно-курортних лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я: Туберкульозне (протитуберкульозне, фтизіатричне) відділення.
Як вказано вище, відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 02.06.2003р., ОСОБА_1 у період з 01.09.2003 року по 30.04.2025 року працювала в інфекційних закладах охорони здоров`я, а саме: Нікопольський протитуберкульозний диспансер, диспансерно-поліклінічне відділення №5; міжрайонний кабінет в м. Нікополь Дніпропетровського обласного центру соціально значущих хвороб Дніпропетровської обласної ради, які належать до закладів охорони здоров`я, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз, що є інфекційною хворобою, що не заперечується відповідачами, тому, зважаючи на вищенаведені приписи Закону №2586-III, робота у таких медичних закладах має враховуватися до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до приписів ст.60 Закону №1788-ХІІ.
За розрахунком страхового стажу позивача (форма РС-право) періоди роботи позивача з 01.09.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.09.2004, з 01.10.2004 по 30.11.2004, з 01.12.2004 по 30.06.2006, з 01.08.2006 по 17.08.2006, з 19.08.2006 по 24.10.2006 та з 06.01.2009 по 10.10.2017 враховано пенсійним органом до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, згідно зі ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у подвійному розмірі (кратність 2). 
Разом з цим, період роботи ОСОБА_1 з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року було зараховано пенсійним органом до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, лише в одинарному розмірі.
Періоди роботи ОСОБА_1 з 11.10.2017 по 31.05.2018, з 01.06.2018 по 31.08.2021, з 01.09.2021 по 31.03.2024, з 01.04.2024 по 31.03.2025 зараховані пенсійним органом лише до загального страхового стажу позивача та в одинарному обчисленні, а до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, ці періоди враховані не були. 
Приймаючи до уваги записи трудової книжки позивача, які підтверджують її роботу в інфекційних закладах охорони здоров`я у період з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року, цей період роботи має бути зарахований до спеціального стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, згідно зі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у подвійному розмірі (кратність 2), відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. 
При цьому, зважаючи на вищенаведені висновки суду відносно того, що з урахуванням положень п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, пенсія за вислугу років згідно з положеннями пункту «е» статті 55 Закону України №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року, суд також висновує, що до такого спеціального стажу що дає право на призначення пенсії за вислугу років, можуть бути зараховані періоди роботи особи виключно до 11.10.2017р.
Відтак, підстави для зарахування до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, періодів роботи позивача з 11.10.2017 по 31.05.2018, з 01.06.2018 по 31.08.2021, з 01.09.2021 по 31.03.2024, з 01.04.2024 по 30.04.2025 відсутні, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. 
З огляду на те, що спірним рішенням відповідача-2 позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII саме через недостатність спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, який станом на 10 жовтня 2017 року, за позицією відповідача, мав становити 26 років 6 місяців, в той час, як спеціальний стаж позивача, за проведеним відповідачем-2 обрахунком, станом на вказану дату становить лише 25 років 10 місяців 7 днів, водночас, судом встановлено, що позивач станом на 10 жовтня 2017 року необхідний спеціальний стаж, передбачений п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, з урахуванням рішення Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 року (понад 25 років), мав, тим більше, що відповідач-2 безпідставно не зарахував до спеціального стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, період роботи ОСОБА_1 з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року згідно зі ст. 60 Закону №1788-XII у подвійному розмірі (кратність 2), тобто понад 2 роки 2 місяці, які мають бути зараховані, що у сукупності з уже зарахованим відповідачем-2 спеціальним стажем (25 років 10 місяців 7 днів) свідчить про наявність у позивача станом на 10 жовтня 2017 року спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, у кількості понад 28 років, що, у свою чергу, свідчить про помилковість висновків пенсійного органу щодо відсутності у позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 22.05.2025 року №047250024912 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та про задоволення позовних вимог у цій частині.
Відтак, з метою поновлення порушеного вищевказаним протиправним рішенням відповідача-2 права позивача на належне пенсійне забезпечення, суд, з урахуванням встановлених обставин справи, доходить висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, період її роботи з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року у подвійному розмірі згідно зі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Щодо позовних вимог в частині про визнання у ОСОБА_1 права на пенсію за вислугу років за нормами пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 15.05.2025 року про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 року, суд зазначає таке.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки відповідачем-2 було протиправно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років через недостатність спеціального стажу станом на 11.10.2017р., водночас, судом встановлено, що позивач на цей час необхідний спеціальний стаж мав (понад 28 років), що вже є достатнім для призначення пенсії за вислугу років у розумінні приписів пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, суд вважає, що у такому випадку у відповідача-2 відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме призначення пенсії позивачеві.
Таким чином, та з урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, керуючись приписами частини 2 статті 9 КАС України, якими передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, при цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, вважає за доцільне та необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 на підставі її заяви від 15.05.2025р. пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 року.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Зважаючи на те, що пенсія за вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) призначається незалежно від віку, за наявності у працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, то в цьому випадку днем призначення такої пенсії буде саме день звернення за пенсією.
Отже, пенсія позивачеві має бути призначена з дня такого звернення, а саме: з 15.05.2025р.
Щодо підстав зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити позивачеві пенсію за вислугу років, суд зазначає таке.
Порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005р. №22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).
Відповідно до абз.13 п.4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно з абз.1-3 п.4.3 Порядку №22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Відповідно до абз.1 п.4.10 Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
З аналізу наведених норм слідує, що рішення про призначення пенсії або про відмову у її призначенні приймається пенсійним органом, що призначає пенсію, який визначений за принципом екстериторіальності, а в подальшому, у разі прийняття таким органом рішення про призначення пенсії, це рішення разом з електронною пенсійною справою засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Зважаючи на те, що у даному випадку органом, що призначає пенсію, який визначений за принципом екстериторіальності за заявою позивача було саме Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, то саме на нього, як на належного відповідача, і слід покласти обов`язок щодо зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, періоду її роботи з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року у подвійному розмірі згідно зі ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, а також щодо призначення позивачеві пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 року з 15.05.2025 року, водночас, відповідач-1, за наведених обставин, не є належним у цій справі, тому у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити повністю.
Крім цього, позовні вимоги щодо визнання у ОСОБА_1 права на пенсію за вислугу років за нормами пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» задоволенню не підлягають, оскільки встановлене судом право позивача на призначення такої пенсії підлягає реалізації шляхом покладення на належний орган Пенсійного фонду України обов`язку призначити пенсію з дня звернення із відповідною заявою, а не шляхом окремого визнання судом такого права. Визначений судом спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 на підставі її заяви від 15.05.2025р. пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 року є належним та достатнім. 
Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог саме до відповідача-2 відповідними доказами, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
Абзацом 1 частини 1 статті 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Водночас, ч.3 ст.139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою у розмірі 1211,20грн., підлягають відшкодуванню на користь останнього пропорційно частині задоволених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача-2 за рахунок його бюджетних асигнувань суми коштів у розмірі 604,60грн.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 20490012, місцезнаходження: пр. Соборний, буд.158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 22.05.2025 року №047250024912 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 20490012, місцезнаходження: пр. Соборний, буд.158-Б, м. Запоріжжя, 69005) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період її роботи з 25.10.2006 року по 05.01.2009 року у подвійному розмірі згідно зі статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 20490012, місцезнаходження: пр. Соборний, буд.158-Б, м. Запоріжжя, 69005) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, з 15.05.2025 року.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 20490012, місцезнаходження: пр. Соборний, буд.158-Б, м. Запоріжжя, 69005) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог у розмірі 604,60грн. (шістсот чотири гривні 60 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя О.М. Турова