Справа № 463/6554/25 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/720/26 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 липня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В., 
з участю: представника позивача – Телішевського І.Д., 
представника відповідача – Мартиневича О.А.,
третьої особи  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_1 , про визнання права власності,

встановив:
16.07.2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., який складається з приміщень: І (коридор) площею 8,5 кв.м., 1-1 (коридор) площею 5,0 кв.м., 1-2 (кухня) площею 6,8 кв.м., 1-3 (житлова кімната) площею 17,4 кв.м., 1-4 (житлова кімната) площею 15,4 кв.м., 1-5 (сходова клітка) площею 1,8 кв.м., що знаходяться на першому поверсі, та службових приміщень, які знаходяться в підвалі: І площею 19,2 кв.м., ІІ площею 11,8 кв.м., згідно технічного паспорта, внесеного в Єдину державну електронну систему у сфері будівництва, реєстраційний номер у реєстрі будівельної діяльності ТІ01:4347-3304-0717-1574, ідентифікатор об`єкта нерухомого майна 01.2405247.4982646.20241022.82.0000.58, які були виділені з будинку по АДРЕСА_1 та подаровані ОСОБА_2 ОСОБА_4 згідно договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року (справа №2-1066/2004).
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до договору дарування від 02.06.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, батько позивача – ОСОБА_4 подарував позивачу 4/5 частки в належному йому на праві власності житловому будинку по АДРЕСА_1 з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, а саме: двох дерев`яних сараїв літ. «Б» та літ. «Г», цегляного сараю літ. «В», огорожі з металевої сітки №1 та №2.
На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1582 від 29.11.2001 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на будинок № НОМЕР_1 від 29.11.2001 року – на 1/5 частину будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 18,4 кв.м. із сараєм «Б» - 19,1 кв.м.
Однак, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року в цивільній справі №2-1066/2004 визнано недійсним договір дарування від 02.06.1993 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, 4/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, визнано дійсним договір дарування від 02.06.1993 року приміщень 1-2 (коридор) площею 5,0 кв.м., 1-3 (кухня) площею 6,8 кв.м., 1-5 (кімната) площею 17,4 кв.м., 1-6 (кімната) площею 15,4 кв.м., 1 (коридор) площею 8,5 кв.м., 1-4 (сходова клітка) площею 1,8 кв.м., підвальні службові приміщення площею 19,2 кв.м. та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частини будинку АДРЕСА_1 , який був фактично укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Приміщення, які становили 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: 1-1 (кімната) площею 18,4 кв.м., сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», суд вирішив вважати власністю ОСОБА_4 .
Відповідно до договору міни частини будинку на майно від 28.02.2005 року, посвідченого нотаріусом Нор Н.М., ОСОБА_4 в порядку міни передав ОСОБА_5 належну йому 1/5 частку в будинку по АДРЕСА_1 , до складу якої входить житлова кімната літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. та сарай «Б».
Однак, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року в цивільній справі №2-569/2006 визнано удаваним вказаний договір міни 1/5 частки будинку по АДРЕСА_1 , визнано дану угоду договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив приміщення кімнати площею 18,4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку по АДРЕСА_1 за ціною 7400 грн., визнано за ОСОБА_5 право власності на приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літерою 1-1, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Осадчук І.М., ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купила приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_2 вважає, що внаслідок договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, одночасно відбувся поділ будинку по АДРЕСА_1 на два житлових будинки, що також підтверджується технічними паспортами, виготовленими на належні сторонам об`єкти нерухомого майна, однак, рішенням державного реєстратора від 17.06.2025 року йому було відмовлено в державній реєстрації права власності на подаровану йому частину будинку на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, у зв`язку з відсутністю договору дарування, який судом визнано дійсним.
16.12.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яке обґрунтовував тим, що зазначена в позові сукупність приміщень з технічної точки зору являє собою окрему квартиру в будинку АДРЕСА_1 , а не окремий житловий будинок, тому для правильного вирішення справи суду необхідно встановити, чи належні позивачу на праві власності приміщення будинку АДРЕСА_1 у своїй сукупності з технічної точки зору є окремим житловим будинком чи іншим об`єктом нерухомого майна.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року клопотання представника відповідача про призначення судової будівельно-технічної експертизи задоволено.
Призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту ТОВ «ГАЛ-СВІТ» (адреса: 79070, Україна, Львівська обл., м. Львів, пр. Червоної Калини, буд. 53, кв. 11).
На вирішення експертів поставлено питання:
- До якого з видів житлової нерухомості, визначених статтею 379 ЦК України (житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене та придатне для постійного проживання в ньому), та право власності на які підлягає державній реєстрації відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з технічної точки зору, відноситься об`єкт нерухомого майна, який складається із сукупності наступних приміщень будинку АДРЕСА_1 : І (коридор) площею 8,5 кв.м, 1-1 (коридор) площею 5,0 кв.м., 1-2 (кухня) площею 6,8 кв.м., 1-3 (житлова кімната) площею 17,4 кв.м., 1-4 (житлова кімната) площею 15,4 кв.м., 1-5 (сходова клітка) площею 1,8 кв.м., що знаходяться на першому поверсі, та службових приміщень, які знаходяться в підвалі І площею 19,2 кв.м., ІІ площею 11,8 кв.м.
Попереджено експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.
Оплату вартості експертизи покладено на ОСОБА_3 .
Направлено в розпорядження експерта матеріали цивільної справи Личаківського районного суду м. Львова №463/6554/25, провадження №2/463/236/26 (том 1).
На час проведення експертизи провадження по справі зупинено.
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи відмовити, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що ні потреби, ні законної підстави для призначення у справі такої експертизи не було. 
Аналізуючи норму п.1 ч.1 ст. 103 ЦПК України, суд першої інстанції не вказав, що експертиза призначається для встановлення істотних обставин, лише тоді, коли їх неможливо встановити без такої експертизи. Також суд першої інстанції не перевірив можливості з`ясування істотних обставин справи без проведення судової експертизи. 
За позицією позивача, для встановлення тієї обставини, що приміщення в будинку по АДРЕСА_1 , які належать на праві власності відповідно позивачу та відповідачу, є самостійними житловими будинками, не потрібне проведення такої експертизи, оскільки дана обставина встановлена наявними у справі належними, допустимими, достатніми доказами – технічними паспортами на два окремі житлові будинки садибного типу, які утворилися внаслідок поділу будинку.
Зазначає, що в мотивувальній частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року у цивільній справі №2-569/2006, суд покликається на те, що відповідно до ст.115 ЦК України в редакції 1963 pоку, підчас укладення договору дарування від 02.06.1993 року відбулося виділення частки приміщень ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_4 , як єдиний співвласник будинковолодіння, подарував ОСОБА_2 конкретні приміщення в будинку, а собі залишив у власності приміщення – кімнату пл. 18,4 кв.м., сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», що становили 1/5 частину, а також суд покликається на те, що відповідно до ст.367 ч.2 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. 
Вважає, що даним рішенням суд встановив, що згідно договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року в цивільній справі №2-1066/2004, відбулося одночасно дарування частини будинку по АДРЕСА_1 та його поділ на два окремі об`єкти, які стали самостійними об`єктами нерухомого майна та самостійними об`єктами цивільних прав. 
Відтак, з врахуванням вищенаведеного, внаслідок такого поділу будинку по АДРЕСА_1 утворилося два самостійні об`єкти нерухомого майна – два самостійні житлові будинки садибного типу, що підтверджується виготовленими на ці об`єкти технічними паспортами. 
Наголошує, що призначення у справі вищевказаної судової експертизи лише затягне розгляд справи, потягне за собою непотрібні судові витрати.
Додає, що технічні паспорти на виділені з будинку АДРЕСА_1 частини, як на окремі житлові будинки, виготовлені спеціалістами в галузі будівництва та технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, які мають спеціальну підготовку і дозвіл на проведення технічної інвентаризації. 
В судове засідання апеляційного суду 14.07.2026 року інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 23.07.2026 року о 12:30.
Заслухавши пояснення сторони позивача та третьої особи ОСОБА_1 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК).
За положеннями частини першої та другої статті 102 ЦПК України, висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (ч.1 ст. 104 ЦПК України).
Враховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що експертиза призначена судом для з`ясування обставин, які стосуються предмету доказування в даній справі та потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, і по яких немає висновків експертів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність визначених процесуальним законом підстав для призначення у даній справі експертизи за клопотанням відповідача.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що для встановлення обставин справи достатньо наданих стороною позивача доказів, оскільки оцінка доказів судом здійснюється при вирішенні спору по суті, а не питання про призначення судом експертизи.
Отже, суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального права, які регулюють питання призначення експертизи та зупинення на цій підставі провадження у справі, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного питання, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Повний текст постанови складений 23 липня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич