П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/435/26
Провадження № 22-ц/4815/1322/26

Головуючий у Сарненському районному суді 
Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.
Рішення суду першої інстанції 
(повний текст) ухвалено:
09 квітня 2026 року у м. Сарни
Сарненського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2026 року, 
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку тривалістю у три місяці для прийняття спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері – ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, після смерті якої залишилось спадкове майно, розташоване по АДРЕСА_1 .
Сторони у справі є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Частиною першою ст. 1270 ЦК України встановлено шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті спадкодавця, який у цьому випадку закінчився 02 грудня 2025 року.
Звертала увагу, що мала намір прийняти спадщину після смерті матері, про що повідомляла відповідача, яка не заперечувала проти цього.
Разом з тим станом на 02 грудня 2025 року ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні, що перешкодило їй прийняти спадщину у передбачені законом строки.
Тому наведені обставини просила визнати поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття нею спадщини, яка залишилась після смерті матері.
Рішенням Сарненського районного суду від 09 квітня 2026 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати і задовольнити її позов. 
Обґрунтовуючи її, зазначалося про помилковість висновків суду щодо короткотривалості лікування заявника, внаслідок чого причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не перешкоджали її поданню. Між тим, вважає, що перелік поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини не врегульовано нормативно, а наведені в оскаржуваному рішенні підстави для визначення відповідного додаткового строку не є вичерпними. Тому вирішувані судом питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини слід розглядати в контексті наявності об`єктивної можливості спадкоємця реалізувати свої спадкові права.
Зауважувала, що фактично вона звернулася із заявою про прийняття спадщини наступного дня після одужання, пропустивши всього три дні. Разом з тим суд належної оцінки цим обставинам та доказам на підтвердження не дав, залишив без уваги те, що гостре раптове захворювання позивача, що сталося за декілька днів до спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, унеможливило його своєчасне звернення до нотаріуса.
При цьому законом визначено шестимісячний строк для прийняття спадщини, якому кореспондує право особи реалізувати свою можливість для прийняття спадщини в крайній день цього строку і прояв спонукання судом до завбачливої поведінки щодо вчинення необхідних юридично значимих дій є звуженням законодавчих гарантій для реалізації права на спадщину.
Тому судом не враховано і висновок Верховного Суду, що зроблений у постанові від 23 листопада 2020 року у справі №315/714/19, де предметом розгляду були подібні правовідносини.
У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом,  ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла у м. Сарни Рівненської області ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть (повторне) серії НОМЕР_1 , видане 05 грудня 2025 року Сарненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Цей факт не заперечується і визнається сторонами у справі.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_4 , на що вказують свідоцтво про її народження серії НОМЕР_2 , видане 19 серпня 1971 року Великовербченською сільською радою Сарненського району Рівненської області, і свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , видане 26 травня 1991 року Великовербченською сільською радою Сарненського району Рівненської області. 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , також є дочкою ОСОБА_4 і рідною сестрою ОСОБА_1 , що ними не оспорюється і визнається.
Отже, сторони у справі відноситься до першої черги спадкування за законом після смерті матері.
Вважаючи, що шестимісячний строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 нею пропущено з поважних причини, 30 січня 2026 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання відповідної заяви.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки поважною причиною неприйняття спадкоємцем спадщини визнається не будь-яке захворювання, а виключно тяжке та тривале, внаслідок чого особа об`єктивно позбавлена можливості звернення із заявою про прийняття спадщини.
Суд не може визнати наведені ОСОБА_1 обставини такими, що об`єктивно перешкодили їй прийняти спадщину після смерті матері, адже хвороба, вказана у наданій довідці, не є тяжкою і тривалою. Отже, не перешкоджала зверненню позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Щодо інших наданих нею письмових доказів, а саме висновку МРТ від 11 грудня 2025 року, заключення кардіолога за результатами огляду та ехокардіографічного обстеження від 10 січня 2026 року, то їх відхилено судом через недоведеність факту перебування позивача на лікуванні протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини. Крім того, звернення ОСОБА_1 до лікаря відбулось через наявність певного хронічного захворювання, яке також не перешкоджає особі реалізації її прав, в т.ч. спадкових.
Оскільки відсутні непереборні об`єктивні обставини, що перешкоджали ОСОБА_1 у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_4 , позов судом залишено без задоволення.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, ч. 1 ст. 1268, ч.ч. 1, 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, ст. 1272 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17 зазначається, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 234/17511/19 вказано, що: "як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними".
У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 вказано, що:
"поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16".
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53-58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 вказано, що:
"Також Велика Палата Верховного Суду відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що у заявника існували додаткові перешкоди для своєчасного подання ним заяви про прийняття спадщини, зокрема догляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19).
Зазначені доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій, які зробили обґрунтовані висновки про те, що наведені позивачем обставини, як-от зайнятість на роботі, карантинні обмеження, догляд за матір`ю, не перешкоджали ОСОБА_8 реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини, зокрема й через засоби поштового чи електронного зв`язку.
До того ж суд апеляційної інстанції, оцінивши подані позивачем докази, встановив, що надана позивачем копія амбулаторної картки його матері ОСОБА_9 та відомості, зазначені в ній, не підтверджують те, що остання потребувала постійного стороннього догляду, а також те, що ОСОБА_8 здійснював цей догляд до 12 січня 2022 року".
Таке ж зазначено і у постанові Верховного Суду від 06 березня 2026 року у справі №619/1550/24.
Як правильно звернув увагу суд попередньої інстанції, позивач наполягала на тому, що заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця нею не було подано через хворобу.
На обґрунтування цих обставин нею надано суду довідку №987 від 03 грудня 2025 року, видану Комунальним некомерційним центром «Сарненський центр первинної медико-санітарної допомоги», відповідно до якої ОСОБА_1 знаходилась на амбулаторному лікуванні з 01 грудня 2025 року.
Між тим, поважною причиною неприйняття спадкоємцем спадщини визнається не будь-яке захворювання, а виключно тяжке та тривале, внаслідок чого особа об`єктивно позбавлена можливості звернення із заявою про прийняття спадщини.
Отже, суд не визнав наведені ОСОБА_1 обставини такими, що об`єктивно перешкодили їй у прийнятті спадщини після смерті матері, адже хвороба, вказана у наданій довідці, не є тяжкою та тривалою, а тому не перешкоджала зверненню позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом передбаченого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.
Щодо інших письмових доказів, а саме висновку МРТ від 11 грудня 2025 року, заключення кардіолога за результатами огляду та ехокардіографічного обстеження від 10 січня 2026 року, то їх також відхилено судом з огляду на те, що вони не свідчать про перебування позивача на лікуванні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому звернення ОСОБА_1 до лікаря відбулось через наявність певного хронічного захворювання, яке також не перешкоджає особі реалізації її прав, в т.ч. спадкових.
Крім того, у абзацах другому-третьому п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що суди відкривають провадження в такій справі (за позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини) у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.
Проте матеріали справи не містять будь-яких доказів про звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини чи видачу свідоцтва про право на спадщину, а також про відмову нотаріуса у вчиненні цих нотаріальних дій. При цьому на пропозицію колегії суддів у засіданні апеляційного суду відповідні письмові докази нею також надано не було.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість оскаржуваного рішення, то вони спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції. 
Не можна погодитися із аргументами про необхідність застосування висновку  Верховного Суду, що зроблений у постанові від 23 листопада 2020 року у справі №315/714/19, оскільки спірні правовідносини та права і обов`язки, які були предметом перегляду касаційним судом, відрізняються між собою обставинами справи, правовою природою та характеристиками, тобто не є подібними і релевантними. 
В решті твердження заявника також відхиляються як необґрунтовані.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14 липня 2026 року.

Головуючий: С.В. Хилевич
Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків