ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Мартинюк Н. М.
на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2026 року у справі № 990/248/23 (провадження № 11-164заі26)
за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служби безпеки України, Ради національної безпеки і оборони України, про визнання протиправним та скасування указу в частині, виключення позиції з додатка до рішення.
Короткий виклад історії справи
1. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 15 квітня 2023 року № 227/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 квітня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині застосування обмежувальних заходів строком на 10 років відносно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки Російської Федерації, відомості згідно з Єдиним державним реєстром платників податків Російської Федерації: ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1 ;
- виключити позицію 263 з додатка 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 квітня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 15 квітня 2023 року № 227/2023.
2. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
3.  ОСОБА_1 не погодилась із зазначеним судовим рішенням та 30 квітня 2025 року через свого представника - адвоката Бидюкова Д. В. надіслала через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Великої Палати Верховного Суду (далі також - Велика Палата) апеляційну скаргу, в якій представник скаржниці, зокрема, просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції через труднощі ознайомлення з матеріалами справи та відсутність у нього допуску до державної таємниці.
4. Суддя Великої Палати Усенко Є. А. ухвалою від 12 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без руху та встановила скаржниці десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині, зокрема, шляхом надання до Великої Палати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції з обґрунтуванням поважних причин пропуску цього строку. 
5. У цій ухвалі, крім іншого, було вказано, що повний текст рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 990/248/23 складено 21 березня 2025 року, водночас адвокат Бидюков Д. В. звернувся з апеляційною скаргою лише 30 квітня 2025 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
6. В ухвалі також ішлося про те, що з апеляційної скарги стає зрозумілим, що позивачці або її представнику копія рішення, яке ухвалене у цій справі і якому присвоєно гриф обмеженого доступу, не вручалася через відсутність допуску до державної таємниці. Однак це не звільняє позивачку від обов`язку дотриматися встановленого законом строку на апеляційне оскарження. У будь-якому разі (в тому числі, якщо позивачка брала участь у розгляді справи через представника) позивачці має бути відомо про ухвалення судом першої інстанції рішення, яке вона оскаржує, дату цього рішення та результат розгляду справи. Та обставина, що позивачка (її представник) не була ознайомлена з рішенням суду першої інстанції з незалежних від суду причин (зокрема, через неотримання позивачкою чи її представником допуску до державної таємниці), може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо позивачка (її представник) обґрунтовано доведе, що нею (ним) вжиті заходи задля виконання умови, за якої ознайомлення з повним текстом рішенням буде можливим. Інше не може свідчити на користь того, що позивачка мала намір оскаржити рішення суду першої інстанції впродовж всього часу після його ухвалення.
7. Водночас протягом установленого в ухвалі від 12 травня 2025 року строку будь-яких заяв / клопотань щодо усунення недоліків апеляційної скарги ні позивачка, ні її представник до Великої Палати не подали, у зв`язку із чим апеляційна скарга ОСОБА_1 у справі № 990/248/23 була повернута скаржниці відповідно до частини другої статті 298, пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
8. 21 квітня 2026 року ОСОБА_1 повторно через свого представника - адвоката Ярошенка С. М. звернулася до Великої Палати з апеляційною скаргою на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 990/248/23, за змістом якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.
9. Крім того, до Великої Палати подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду першої інстанції. Клопотання обґрунтоване тим, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься лише скорочене рішення у справі № 990/248/23 та забезпечено надання загального доступу до цього рішення 24 березня 2025 року. Водночас копія повного тексту оскаржуваного рішення (якому присвоєно гриф обмеженого доступу) не надсилалась та не вручалась ані позивачці, ані її представнику через відсутність у них допуску до державної таємниці.
10. У червні 2025 року (після укладення договору з позивачкою про надання правничої допомоги), йшлося у клопотанні, представник позивачки - адвокат Ярошенко С. М. звернувся до Голови Верховного Суду із клопотанням про надання допуску до державної таємниці, який йому було надано у жовтні 2025 року, після чого він ознайомився з повним текстом оскаржуваного рішення суду. 
11. Представник позивачки стверджував, що в період з 29 жовтня 2025 року до 25 лютого 2026 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні та не мала можливості надати йому завдання подати апеляційну скаргу на рішення суду. Адвокат Ярошенко С. М. зазначав, що лише 24 березня 2026 року ОСОБА_1 передала йому відповідну медичну документацію разом із нотаріальним перекладом українською мовою. Проте оскільки у період з 28 березня до 12 квітня 2026 року він також перебував на лікарняному, то апеляційну скаргу він мав можливість подати лише 21 квітня 2026 року. При цьому представник скаржниці просив взяти до уваги, що з 19 квітня 2026 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не ознайомив його з матеріалами справи в електронному вигляді, а відділ режимно-секретної роботи Верховного Суду призначив йому дату для підготовки та подачі апеляційної скарги (закритої частини) саме 21 квітня 2026 року.
12. З огляду на зазначене представник позивачки вважав причини пропуску процесуального строку поважними, оскільки обставини, що зумовили пропуск цього строку, були непереборними та не залежали від волі заінтересованої особи, у зв`язку із чим просив поновити строк звернення до суду із цією апеляційною скаргою.
13. Ухвалою судді Великої Палати від 14 травня 2026 року вказані підстави пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 990/248/23 визнано неповажними та залишено апеляційну скаргу без руху. Встановлено скаржниці строк для усунення недоліків скарги шляхом подання до суду:
? документа про сплату судового збору в розмірі 1610,40 грн або зазначення (за наявності) підстав звільнення від сплати судового збору;
- обґрунтованого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року за наявності підстав та доказів, які б підтверджували неможливість своєчасного звернення до Великої Палати з апеляційною скаргою у строк, визначений законом.
14. На усунення зазначених недоліків апеляційної скарги 28 травня 2026 року представник позивачки надіслав до Великої Палати документ про сплату судового збору в указаному в ухвалі розмірі та за належними реквізитами, а також повторне (додаткове) клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року. 
15. У цьому клопотанні на підтвердження неможливості своєчасного звернення до Великої Палати з апеляційною скаргою у строк, визначений законом, представник позивачки зазначав, що ОСОБА_1 постійно проживає за кордоном (в російській федерації) та мала суттєві складнощі з пошуком представника - адвоката в Україні, який би погодився працювати: по-перше, з росіянкою як представником країни агресора та підсанкційною особою; по-друге, по справі щодо оскарження санкцій (щоб самому таким чином не порушити вимоги щодо санкцій і не асоціюватись у подальшому в українському суспільстві із захисником підсанкційної особи); по-третє, проти таких високопосадовців як Президент України та служб таких як РНБО та СБУ. 
16. У клопотанні йшлося і про те, що ОСОБА_1 , розуміючи, що первісний строк на оскарження рішення суду першої інстанції все одно вже пропущений, не покладала великих надій на співпрацю з адвокатом, навіть коли знайшла потрібний контакт, бо не мала чіткого розуміння чи буде взагалі надано її новому представнику (адвокату Ярошенку С. М.) допуск до судового провадження з державною таємницею, і чи будуть взагалі перспективи оскарження після цього судового рішення. 
17. Тому, з адвокатом первісно був укладений договір спочатку тільки на спробу допуску до державної таємниці та ознайомлення з судовою справою, а в подальшому мав бути укладений окремий договір на подачу скарги і окремий гонорар за вчинення цих дій - як другого етапу роботи. 
18. За таких обставин адвокат не міг після ознайомлення з матеріалами справи діяти самостійно та подавати відповідну скаргу, оскільки не мав на це ані відповідного доручення від клієнта, ані оплати за цю роботу, ані коштів на сплату судового збору. 
19. Ухвалою від 4 червня 2026 року Велика Палата визнала неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 990/248/23 та відмовила у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє через адвоката Ярошенка С. М., на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 990/248/23.
20. Це рішення Велика Палата мотивувала тим, що право на апеляційне оскарження судового рішення повинно реалізовуватися у строки, встановлені процесуальним законом, а їх поновлення можливе лише за наявності поважних причин, пов`язаних з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне подання апеляційної скарги.
21. Велика Палата наголосила, що суд не повинні цікавити взаємовідносини адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), водночас участь сторони у судовому процесі через свого представника (адвоката) - що є правом сторони - дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію з цим представником, відтак застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави.
22. Велика Палата констатувала, що первинна апеляційна скарга була подана з пропуском установленого законом строку та її недоліки не були усунуті, зазначені в ухвалі про залишення її без руху, а представник позивачки - адвокат Ярошенко С. М., ознайомившись із повним текстом рішення суду першої інстанції - 30 жовтня 2025 року, звернувся з апеляційною скаргою лише через значний проміжок часу - 21 квітня 2026 року. 
23. Оскільки Велика Палата не встановила наявності об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали своєчасну реалізацію заявницею права на апеляційне оскарження, а наведені у клопотанні причини пропуску строку визнала неповажними, вона дійшла висновку про відсутність правових підстав для поновлення такого строку та, відповідно, про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
24. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
25. З мотивами, викладеними в ухвалі Великої Палати від 4 червня 2026 року у справі №990/248/23, не погоджуюсь з огляду на таке.
26. Так, відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
27. Конституційний Суд України у Рішенні від 6 квітня 2022 року № 2-р(II)/2022 зазначив, що право на судовий захист прав і свобод людини і громадянина гарантовано приписом частини першої статті 55 Конституції України. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту (абзац другий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019). 
28. Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України (абзац п`ятнадцятий пункту 3, абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002). 
29. Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року у справі 
№ 19-рп/2011 наголошував, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту (пункт 4.1).
30. Ці гарантії реалізуються, зокрема в адміністративному судочинстві крізь призму принципу верховенства права з урахуванням відповідної судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яку суди застосовують як джерело права відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
31. Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ виснував, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року, заява № 23805/94).
32. Право на доступ до суду має бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним або ілюзорним». Це зауваження особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке займає у демократичному суспільстві право на справедливий суд (див. рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) від 5 квітня 2018 року, заява № 40160/12, пункт 77). 
33. У рішенні у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, пункти 28-36) ЄСПЛ визнав право на доступ до суду невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, посилаючись на принципи верховенства права та запобігання свавіллю влади, що лежать в основі більшості положень Конвенції.
34. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, бо доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року).
35. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
36. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті (частина перша статті 5 КАС України).
37. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
38. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
39. У частині першій статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
40. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
41. Строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
42. У частині третій статті 298 КАС України зазначено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
43. Правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення, хоча у судовій практиці в такому контексті можуть з`ясовуватися, зокрема: добросовісність заявника, поведінка заявника (пасивність чи активний захист), тривалість пропуску строку, характер порушеного права, істотність порушення, істотність перешкоди, наслідки для третіх осіб, виконання рішення.
44. Водночас закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. 
45. У справах про оскарження указу Президента України про застосування санкцій Велика Палата зазначала, зокрема, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанови Великої Палати від 8 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, від 27 липня 2023 року у справі № 990/154/22, від 1 лютого 2024 року у справі № 990/270/23, від 24 жовтня 2024 року у справі № 990/277/24).
46. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. 
47. У такому випадку певна нечіткість правової регламентації та дискреція суду щодо визначення і застосування критеріїв поважності підстав для поновлення строку звернення до суду зумовлюють необхідність врахування релевантної практики ЄСПЛ для дотримання універсальних принципів судочинства та гарантій права на суд.
48. Так, у пункті 41 рішення від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зауважив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
49. Надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви № № 38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 і 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява № 28090/95, пункт 45).
50. У пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) ЄСПЛ зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. the Italy, заява № 36813/97, пункти 190 та 191).
51. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Валкова проти Болгарії» (Valkova v. Bulgaria, заява № 48149/09, пункт 19), суду доводиться з`ясовувати, чи було процедурне обмеження щодо доступу до суду, застосоване судом у національному остаточному рішенні, чітким, доступним та передбачуваним у значенні практики Суду, чи переслідувало воно законну мету та чи було пропорційним з цією метою (див. рішення у справі «Лупас та інші проти Румунії» (Lupas and others v. Romania, заяви № 1434/02, 35370/02 та 1385/03, пункт 67).
52. ЄСПЛ у справі «Корня проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova, заява № 22735/07, п.п. 21-26) констатував, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою [рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 59].
53. Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом [рішення у справі «Цалкізіс проти Греції» (Tsalkitzis v. Greece), заява № 11801/04, пункт 44].
54. У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду представник позивачки, зокрема, посилався і на те, що позивачка є громадянкою російської федерації, де постійно мешкає, та мала суттєві складнощі з пошуком представника - адвоката в Україні.
55. Оцінюючи зазначені доводи представника позивачки, Велика Палата вважала, що такі обставини не є об`єктивними та непереборними перешкодами для своєчасної реалізації права на апеляційне оскарження, оскільки вони стосуються організації правничої допомоги та взаємовідносин між довірителем і представником, а тому не можуть бути визнані поважними причинами пропуску процесуального строку.
56. Водночас під час оцінки наведених позивачкою причин пропуску строку Велика Палата мала ураховувати не лише характер таких причин самих по собі, а й значущість права, за захистом якого вона звернулася, а також наслідки, які для неї спричиняє оскаржуване рішення. За таких умов питання поважності причин пропуску строку потребувало комплексної оцінки всіх наведених заявницею обставин.
57. ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року). 
58. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).
59. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, бо доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
60. До того ж надмірний формалізм під час відмови у розгляді заяви скаржника суттєво обмежує його право на звернення до суду, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 8 грудня 2016 року у справі «ТОВ "ФРІДА» проти України»).
61. Варто звернути увагу й на те, що персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) введені відносно позивачки строком на 10 років, які протягом тривалого часу істотно обмежують її права та законні інтереси. За таких обставин надмірно формальний підхід до оцінки причин пропуску строку на апеляційне оскарження не повною мірою узгоджується з принципом верховенства права та гарантіями доступу до суду.
62. До того ж у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначалося, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень було оприлюднено лише скорочений текст рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 990/248/23, тоді як повний текст цього рішення, якому присвоєно гриф обмеженого доступу, не надсилався та не вручався ані позивачці, ані її представнику через відсутність у них допуску до державної таємниці.
63. Також представник позивачки наголошував, що після укладення договору про надання правничої допомоги у червні 2025 року він звернувся до Голови Верховного Суду з клопотанням про надання допуску до державної таємниці. Такий допуск було надано лише у жовтні 2025 року, після чого представник вперше отримав можливість ознайомитися з повним текстом оскаржуваного рішення.
64. Наведені обставини свідчили про те, що до моменту отримання допуску до державної таємниці сторона позивачки була фактично позбавлена можливості ознайомитися з мотивами, покладеними в основу рішення суду першої інстанції, а відтак і належним чином підготувати та обґрунтувати апеляційну скаргу. Сам факт обізнаності про результат розгляду справи не міг замінити доступу до повного тексту судового рішення, оскільки саме мотивувальна частина містить фактичні обставини та правові висновки суду, які підлягають перевірці під час апеляційного перегляду.
65. За таких обставин відсутність доступу до повного тексту рішення з причин, що не залежали від волі позивачки та її представників, підлягала врахуванню судом при оцінці поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
66. У зв`язку із наведеним, переконана, що застосування до позивачки санкцій строком на 10 років та суворий підхід суду до вирішення питання про поновлення строку звернення до суду фактично унеможливлює розпорядження нею своїми активами. 
67. Вважаю, що у зазначеній справі, Велика Палата вирішуючи питання поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, наслідком якого стала відмова у відкритті апеляційного провадження, мала передусім керуватися пріоритетом принципу верховенства права та міжнародно-правових і національних гарантій забезпечення права особи на доступ до суду.
68. Зважаючи на зазначене, необхідно було визнати поважними підстави пропуску строку, зазначені ОСОБА_1 на апеляційне оскарження рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 990/248/23 і поновити його та відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє через адвоката Ярошенка С. М., на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 990/248/23.

Суддя Н. М. Мартинюк