ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Справа № 638/24031/25      Головуючий суддя І інстанції Агапов Р.О.
Апеляційне провадження № 33/818/990/26      Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст.124, ст.122-4, ч.1 ст.130 КУпАП

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року        м.Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., 
за участю секретаря - Вакули Н.С., 
захисника  - Бреславець М.Г.,
потерпілого  - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові у режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 січня 2026 року стосовно ОСОБА_2 за ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП, -

в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП, та на нього накладено стягнення:
- за ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. 00 коп. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік;
- за ст.124 КУпАП у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 00 коп., в дохід держави.
- за ст.122-4 КУпАП у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. 00 коп., в дохід держави.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 36 КУпАП, остаточно накладено на ОСОБА_2 стягнення за більш серйозне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. 00 коп. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 665 грн. 60 коп.

Постановами встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 521636, 23 листопада 2025 року, о 17:20 год., в м. Ізюм, по пр-т. Незалежності, 62, ОСОБА_2 керував автомобілем ВАЗ 21154, днз. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння шкіри обличчя, тремтіння рук, невнятна мова. Від проходження огляду на місці зупинки тз або в медичному закладі відмовився.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 521675, 23 листопада 2025 року, о 17:20 год., в м. Ізюм, по пр-т. Незалежності, 62, ОСОБА_2 керуючи автомобілем ВАЗ 21154, днз. НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечного інтервалу при зустрічному роз`їзді, внаслідок чого відбулося бокове зіткнення з авто ВАЗ 210430-20, днз. НОМЕР_2 .
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 521686, 23 листопада 2025 року, о 17:20 год., в м. Ізюм, по пр-т. Незалежності, 62, ОСОБА_2 керуючи автомобілем ВАЗ 21154, днз. НОМЕР_1 , став учасником ДТП та з невідомих причин залишив місце події.
Постановою судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 28.01.2026 вказані адміністративні протоколи були об`єднані в одне провадження.
Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги 13.3, п.2.10а та п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст.ст. 124, 122-4, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В своїй апеляційній скарзі, з урахуванням доповнених апеляційних доводів та вимоги, ОСОБА_2 просить постанову судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 28.01.2026, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що підставою для скасування оскаржуваної постанови є неправильне застосування норм матеріального права, істотним порушенням вимог процесуального закону, невідповідності висновків фактичним обставинам справи. Зазначає, що матеріали справи не містять відомостей не містять факту зупинки транспортного засобу під його керуванням, працівниками поліції не було виявлено та повідомлення йому конкретних ознак алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим відсутні законні підстави для пред`явлення вимоги щодо огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що працівники поліції фактично схилили його відмовитися від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, не попереджали про наслідки такої відмови. Посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно враховані його письмові пояснення, оскільки ці пояснення він не складав та не підписував, а також вони суперечать відомостям відеозапису, долученого до матеріалів справи.
Апелянт також зазначає, що схема місця ДТП не відповідає вимогам закону та є недопустимим доказом, факт дорожньо-транспортної пригоди не зафіксований, судом не надано оцінку його поясненням щодо вживання алкоголю після ДТП, судовий розгляд проведення за його відсутності, у зв`язку з чим було порушено право на захист.

Крім того, ОСОБА_2 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, визнавши причини пропуску поважними, оскільки справа розглянута за його відсутності, та він не отримував копію постанови, у зв`язку з чим не мав можливості у строк, передбачений чинним законодавством, своєчасно подати апеляційну скаргу. 
Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.
За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Захисником Бреславець М.Г. також подані до апеляційного суду клопотання про закриття провадження у справі та визнання доказів недопустимими, доводи яких фактично охоплюють доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , а томуаналіз та оцінку їм буде надано за наслідками розгляду справи.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином. 
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник Бреславець М.Г. повідомив, що ОСОБА_2 наразі перебуває на стаціонарному лікуванні, правова позиція між ними узгоджена та вважала за можливе провадити апеляційний розгляд за його відсутності.
Враховуючи наведене, а також вимоги ст. 268 КУпАП, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги сторони захисту без участі ОСОБА_2 , однак, за обов`язковою участю його захисника – адвоката Бреславець М.Г.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, заслухавши доводи захисника Бреславець М.Г., яка підтримала апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі, думку потерпілого ОСОБА_1 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржувано постанову без змін, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_2 у порушенні п.13.3, п.2.10а та п. 2.5 Правил дорожнього руху.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст. 130, ст.124, ст.122-4 КУпАП.
Зокрема, вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, які ставляться йому у провину, підтверджуються наявними у справі доказами, а саме: відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 521636, ЕПР1 № 521675, ЕПР1 № 521686 від 23.11.2025, з яких вбачається, що водій ОСОБА_2 23.11.2025 о 17:20 год. у м. Ізюм, по пр-т. Незалежності, 62, керуючи автомобілем ВАЗ 21154, днз. НОМЕР_1 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечного інтервалу при зустрічному роз`їзді, внаслідок чого відбулося бокове зіткнення з транспортним засобом ВАЗ 210430-20, днз. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , чим порушив вимоги п. 13.3 ПДР. Після чого залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив п. 2.10а ПДР. Крім того, за обставин, що викладені вище, ОСОБА_2 керував своїм транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння шкіри обличчя, тремтіння рук, невнятна мова, від проходження огляду на місці зупинки тз або в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.
В зазначених протоколах про адміністративне правопорушення серії в графі «пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначено «відмова», що свідчить про те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не скористалася своїм правом, відмовившись надавати пояснення по суті правопорушення (а.с.1, 25, 42);
З відомостей акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів вбачається, що огляд водія на стан алкогольного сп`яніння не проводився у зв`язку із відмовою ОСОБА_2 (а.с.4).
Згідно відомостей направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, медичний огляд водія на стан сп`яніння не проводився у зв`язку із відмовою ОСОБА_2 (а.с.5).
В своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 від 23.11.2025 зазначив, окрім іншого, що 23.11.2025 близько 17 год. він рухався на своєму автомобілі ВАЗ21043, НОМЕР_2 , з кінцевої зупинки громадського транспорту у м.Ізюм по пр-ту Незалежності в напрямку центру міста. Проїхавши будинок Культури, на відстані близько 100 м з другорядної дороги виїхав автомобіль, як стало відомо пізніше, ВАЗ-21115, д.н.з. НОМЕР_1 , з яким під час зустрічного роз`їзду сталося зіткнення, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Після зіткнення водій автомобіля ВАЗ-21115 не зупинився і продовжив рух, у зв`язку з чим потерпілий поїхав вслід за ним, щоб той зупинився. На всі звукові та світлові сигнали водій ВАЗ-21115 не реагував та зупинився на вул. Тимірязєва, буд.3 у м.Ізюм. Вийти з автомобіля водію ВАЗ-21115 жінка, у водія була хитка хода, млява мова, після чого ОСОБА_2 зайшов у двір домоволодіння. По його зовнішнім ознака було видно, що він у стані алкогольного спяніння (а.с.48).
Свідок ОСОБА_3 в своїх письмових пояснення від 23.11.2025, зазначив, що в цей день, близько 17-00 год., до нього приїхав його товариш ОСОБА_1 на своєму автомобілі ВАЗ 210430-20, днз. НОМЕР_2 , після чого він сів до нього в авто на переднє сидіння та вони разом поїхали в сторону вул. Гайдамацької. Проїжджаючи біля будинку Культури у м.Ізюмі, їм на зустріч виїхало авто, яке поїхало безпосередньо на них. ОСОБА_1 почав уходити від зіткнення на узбіччя, але той водій все одно вчинив ДТП, а саме пошкодження лівої передньої частини авто, не зупинився та втік з місця пригоди. Вони почали його переслідувати, щоб зупинити і дізнатися в чому справа, при цьому подзвонили спец лінію 102 та повідомили про подію. Приїхавши до вул. Тимірязєва, вони побачили авто, яке здійснило зіткнення, зупинилось біля бунику №3. Свідок разом з ОСОБА_1 підійшли до цього автомобіля, в якому вони були невідомий чоловік та жінка. Вони почали спілкуватися з чоловіком, але останній поводив себе неадекватно, а саме знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Також невідома жінка постійно кричала водієві, щоб він загнав авто у двір. Свідок разом з ОСОБА_1 дочекались працівників поліції, яким пояснили усі події, які сталися. Авто, яке здійснило ДТП та залишило місце події, було ВАЗ-21115, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.47).
У схемі місця ДТП, яка сталася 23.11.2023, та фототаблиці відображені відомості про місце дорожньо-транспортної пригоди за участі транспортних засобів ВАЗ 21154, днз. НОМЕР_1 , та ВАЗ 210430-20, д.н.з. НОМЕР_2 , напрямок руху автомобілів, ширина проїзної частини дороги, а також відомості про механічні пошкодження, що отримані цими транспортними засобами внаслідок ДТП (а.с.44, 45-46).
Належить також зазначити, що після ДТП ОСОБА_2 не зупинився та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим у схемі місця ДТП не відображено кінцеве місцерозташування транспортних засобів після дорожньо-транспортної пригоди.
Посилання ОСОБА_2 та захисника щодо відсутності у схемі місця ДТП прив`язки до сталих орієнтирів є безпідставними та суб`єктивними, оскільки такі твердження спростовуються відомостями цієї схеми, оскільки у зазначено як місце ДТП, так і відстань від цього місця до узбіччя та другорядної дороги, у зв`язку з чим, на переконання апеляційного суду, з її відомостей та інших доказів у справі можливо встановити усі обставини, які необхідні для ухвалення законного судового рішення.
Відповідно до пояснень потерпілого ОСОБА_1 , наданих суду апеляційної інстанції, висновки суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваній постанові, повністю відповідають фактичним обставинам справи.
Відомостями відеозапису, наявного у матеріалах справи (а.с.18), встановлено, що працівник поліції прибули на місце події, де була жінка, яка повідомила, що не може покликати свого чоловіка, оскільки він не прав (відеофайл «0000040_00004020251123174910_0043»). В подальшому з двору домоволодіння вийшов чоловік з явними ознаками алкогольного сп`яніння та надав посвідчення водія і свідоцтво на реєстрацію транспортного засобу, зазначивши, що не бачив інший транспортний засіб, який, з його слів, «виліз з кущів» (відеофайли «0000040_00004020251123175411_0044», «0000040_00004020251123175911_0045»). Також працівники поліції здійснили огляд транспортного засобу ОСОБА_2 , який повідомив поліцейським, що їхав разом з дружиною додому та не помітив інший автомобіль, який був без увімкненого світла фар. З відеозапису також вбачається, що працівник поліції роз`яснив ОСОБА_2 , що заборонено керувати у стані алкогольного сп`яніння, після чого ОСОБА_2 почав висловлюватися нецензурною лайкою (відеофайл «0000040_00004020251123175911_0045»). Після цього працівник поліції запропонував ОСОБА_2 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, але останній відмовився, зазначивши, що він не є учасником ДТП. Поліцейський ще двічі запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, на що ОСОБА_2 відмовився (відеофайли «0000040_00004020251123175911_0045», «0000040_00004020251123180410_0046»). Поліцейський також запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння іншому учаснику ДТП – потерпілому ОСОБА_1 , на що останній погодився та результат огляд виявився негативним. Після цього, працівник поліції двічі запропонував ОСОБА_2 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, але останній знову відмовився (відеофайл «0000040_00004020251123180410_0046»). Поліцейським також роз`яснені ОСОБА_2 його процесуальні права та можливість надати письмові пояснення, з чим він погодився та у службовому автомобілі надав усні пояснення щодо подій у цій справі (відеофайли «0000040_00004020251123180410_0046», «0000040_00004020251123180911_0047»). З відомостей відеозапису також вбачається, що ОСОБА_2 повідомляв працівнику поліції про те, що він вживав алкогольні напої, але його дружина підтвердила, що він вживав алкоголь. При цьому, ОСОБА_2 просив працівника поліції не вилучати посвідчення водія (відеофайли «0000040_00004020251123180911_0047», «0000040_00004020251123181410_0048», «0000040_00004020251123181911_0049», «0000040_00004020251123182410_0050», «0000040_00004020251123182911_0051»). Крім того, працівником поліції роз`яснено ОСОБА_2 , що у разі його відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, тоді буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, але ОСОБА_2 так і не висловив бажання пройти відповідний огляд (відеофайл «0000040_00004020251123182911_0051»). Після складання письмових пояснень працівником поліції ОСОБА_2 відмовився їх підписувати. При цьому, дружина ОСОБА_2 підтвердила поліцейському, що чула запах алкоголю від свого чоловіка, коли вони разом сідали до автомобіля (відеофайл «0000040_00004020251123184411_0054»). З інших відеозаписів також вбачається, що працівник поліції роз`яснив ОСОБА_2 , що складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, але він відмовився від ознайомлення з відомостями цього протоколу, почав висловлюватися нецензурною лайкою, відмовився від надання письмових пояснень та ставити підпис у документах, після чого пішов додому. (відеофайли «0000040_00004020251123185452_0056», «0000040_00004020251123185953_0057»). На інших відеозаписах зафіксовано, що працівниками поліції були оглянуті транспортні засоби, які отримали механічні пошкодження внаслідок ДТП, та відеозапис було зупинено у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 відмовився від надання пояснень, від отримання копії протоколу про адміністративне правопорушення та тимчасового дозволу на право керування транспортного засобу, залишивши місце складання адміністративних матеріалів (відеофайли «0000040_00004020251123190454_0058», «0000040_00004020251123190953_0059»). 
При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що протоколи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП та інші процесуальні документи складені уповноваженими державними особами, але ОСОБА_2 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю і не зверталися зі скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). 
Крім того, сторона захисту не зверталась до правоохоронних органів із заявою в порядку ст.214 КПК України, з метою притягнення працівників поліції до кримінальної відповідальності за перевищення влади або службових повноважень.
Отже, суд встановив, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження їх версії щодо незаконності дій працівників поліції або їх упередженості під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_2 від проведення огляду на стан сп`яніння або щодо неналежне складання адміністративних матеріалів за статтями 124 та 122-4 КУпАП, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, що могли б свідчити про невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.
Щодо доводів ОСОБА_2 та захисника Бреславець М.Г. про те, що працівники поліції, які прибули на місці події, не могли проводити огляд ОСОБА_2 на стан алкогольного сп`яніння з тієї підстави, що не здійснювали зупинку транспортного засобу під керуванням останнього та в матеріалах справи відсутній відповідний відеозапис, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», превентивними заходами є зокрема: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право зупиняти транспортний засіб якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
Разом з тим, відповідно до диспозиції викладеній у ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність встановлена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, змістом вищезазначених вимог, належить врахувати, що процесуально визначальною обставиною є саме керування транспортним засобом та фіксація керування об`єктивними відомостями, які можуть бути зафіксовані відеозаписом, поясненнями учасників справи або свідків або іншими доказами, які містяться у матеріалах конкретної справи або їх сукупністю. Тобто зупинення транспортного засобу, як превентивний захід може бути, а може і не бути застосованим працівником поліції, оскільки правова привода превентивних заходів, передбачених ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», вимагає їх застосування за обставин яких вимагає фактична обстановка події.
На переконання апеляційного суду, визначальним для застосування цього превентивного заходу, як і будь-якого іншого, є обставини обумовлені подією правопорушення та провадяться, зокрема, з метою реалізації як завдань адміністративного провадження, передбачених ст. 245 КУпАП, так і завдань, передбачених ст. 1 цього Кодексу, в цілому. З огляду на викладене, працівники поліції мають право застосовувати ті превентивні заходи, які вони вважають необхідними для реалізації своїх повноважень та в тих межах яких потребують обставини події правопорушення відповідно до чинного законодавства.
З матеріалів судового провадження вбачається, що за обставин події у цій справі ОСОБА_2 став учасником дорожньо-транспортної пригоди, не став чекати прибуття працівників поліції та з невідомих причин залишив місце події, після чого за допомогою потерпілого ОСОБА_1 було встановлено місце перебування особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, який приїхав за адресою свого місця мешкання, куди також прибули і екіпаж поліції. 
З долученого відеозапису також вбачається, що ОСОБА_2 жодного разу не заперечував той факт, що він був учасником ДТП за фактичних обставин у цій справі.
Враховуючи апеляційні доводи, суд апеляційної інстанції, зазначає, що тільки працівники поліції можуть встановити причетність водіїв транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, попередньо отримавши при цьому достатні відомості, зокрема і шляхом опитування інших учасників та свідків події правопорушення, а також шляхом збирання доказів у справі в порядку, встановленому законом.
Водночас, ці обставини є процесуально визначальними для встановлення наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки надають можливість суду фактично встановити факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом.
За таких обставин, доводи сторони захисту щодо необхідності скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції з тієї підстави, що працівники поліції не здійснювали зупинку автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та у матеріалах відеозапису зупинки транспортного засобу ВАЗ 21154, днз. НОМЕР_1 , належить вважати необґрунтованими та суб`єктивними.
Крім того, адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколах про адміністративне правопорушення, доданих до них доказів та інших відомостях, наявних у матеріалах справи.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, (наприклад «Функе проти Франції», «Драган Петрович проти Сербії» (Dragan Petroviж v. Serbia) від 14.04.2020 (скарга № 75229/10), S та Марпер проти Сполученого Королівства) не можливо здійснювати по відношенню до особи будь-якого примусу з метою надання цією особою біологічних зразків, оскільки це в розумінні положень пункту 1 статті 8 Конвенції порушує право особи на повагу до її приватного життя.
З відомостей відеозапису обєктивно вбачається, що ОСОБА_2 обрав для себе спосіб захисту, пов`язаний із відмовою від виконання законної вимоги поліцейського про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, запереченням його вини у ДТП та надавши усні пояснення працівнику поліції, який зафіксував їх у письмовому вигляді, відмовився підписувати будь-які документи, висловлюючись нецензурною лайкою та залишив місце складання адміністративних матеріалів, бажаючи таким чином уникнути відповідальності за відсутності, на його думку, достатніх доказів для складання матеріалів про адміністративні правопорушення відносно нього.
За таких обставин, наявність неспростованих під час апеляційного перегляду відомостей протоколів та долучених до них доказів об`єктивно дають можливість встановити, що ОСОБА_2 порушив вимоги п.13.3, п.2.10а та п. 2.5 Правил дорожнього руху за фактичних обставин у цій справі.
Доводи сторони захисту про необхідність визнання недопустимими доказами у справі схему місця ДТП, відеозапис та протоколів про адміністративне правопорушення у цій справі, належить вважати безпідставними та суб`єктивними з огляду на наступне.
Приписами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Крім того, слід звернути увагу учасників судового розгляду на особливість правового статусу доказів у провадженні по справах про адміністративні правопорушення. Статус доказів, перелік джерел, правила їх допустимості визначаються виключно національним законом. Конвенційне право та його тлумачення ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження, а також природи правопорушення.
Національний припис закону ст. 251 КУпАП встановлює абсолютний характер джерел та змісту доказової інформації по справі «будь-які фактичні дані» та не містить критеріїв недопустимості доказів.
Разом з тим, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.
Матеріали цієї справи містять усі відомості, які працівники поліції, а також інші учасники справи, зокрема особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисник, вважали за необхідне до них долучити, у тому числі і відеозапис. Всі відомості оцінюються судом апеляційної інстанції у їх сукупності. Матеріали цієї справи не містять відомостей, щодо порушення працівниками поліції вимог Інструкції, щодо фіксації правопорушення. Натомість відомості матеріали цієї справи надають підстав поза розумним сумнівом стверджувати, що ОСОБА_2 порушив вимоги п.13.3, п.2.10а та п. 2.5 Правил дорожнього руху.
За таких обставин, доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними та суб`єктивними.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваної постанови не містить посилання на письмові пояснення ОСОБА_2 як на докази його вини у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП, та судом апеляційної інстанції вони також не враховуються при постановленні цього судового рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга та клопотання захисника в цій частині також є суб`єктивними та безпідставними.
Суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що ОСОБА_2 , як водій, керуючи джерелом підвищеної небезпеки та маючи ознаки алкогольного сп`яніння, повинен був на законну вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, але цього не зробив, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху.
Належить також врахувати, що у матеріалах справи наявні відомості про отримання ОСОБА_2 посвідчення водія серії НОМЕР_3 від 23.06.1995 (арк.3), що свідчить про позитивне складення ним іспиту на знання вимог Правил дорожнього руху, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 повинен знати вимоги п. 2.5 ПДР України.
Крім того, вимога поліцейського про необхідність проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була чіткою і зрозумілою для сприйняття, у зв`язку з чим у ОСОБА_2 не було об`єктивних підстав для відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що, у свою чергу, свідчить про умисне бажання уникнути встановленої Законом відповідальності за скоєне.
Отже, апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_2 свідомо ігнорував Правила дорожнього руху, що також свідчить про умисний характер вчиненого правопорушення, відповідно до ст.10 КУпАП.
Сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_2 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Разом з цим, належить також зазначити, що наявність ознак алкогольного сп`яніння самі по собі не означають, що особа перебуває в стані такого сп`яніння. 
Отже, спростування або підтвердження перебування водія в стані алкогольного сп`яніння, відбувається за рахунок проведення відповідного огляду у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу або у медичному закладі, що і було запропоновано ОСОБА_2 .
Апеляційний суд також критично ставиться до доводів апеляційної скарги про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_2 за ч.1 ст.130 КУпАП у цій справі з тієї підстави, що останній вживав алкогольні напої після події ДТП, оскільки відповідні докази матеріали справи не містять та вони не надані стороною захисту під час апеляційного розгляду.
Разом з тим суд апеляційної інстанції, застосовуючи приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якими встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, вважає необхідним звернути увагу апелянта на правові висновки національного законодавства України та правові висновки Європейського суду з прав Людини щодо можливості перекваліфікації дій правопорушника у справах про адміністративні правопорушення.
Відповідно до приписів ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 11.10.2011 № 10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям "правопорушення". У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним.
Разом з тим, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (рішення у справі «Лучанінова проти України»).
У справі «Малофєєва проти росії» ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Правовим аналізом норм, передбачених Кодексом про адміністративні правопорушення, встановлено, що підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є протокол про адміністративне правопорушення. Неправильна кваліфікація порушення зумовлює складання протоколу за неналежне порушення, і відповідно, відсутність протоколу за вчинене правопорушення. Можливість перекваліфікації дій правопорушника Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачена.
Водночас обов`язково необхідно дотримуватись у судовому процесі під час розгляду справ про притягнення особи до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП таким засадам, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, безпосередності дослідження доказів, а також змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів.
Оцінюючи відомості цих доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП.
Так, згідно з вимогами п. 1.3 Правил дорожнього руху, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У відповідності до вимог п.2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до вимог п. 2.10а Правил дорожнього руху, водій, який причетний до дорожньо-транспортної пригоди зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місті пригоди.
Згідно вимог п. 13.3 ПДР України, під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21.07.2011 по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 вимог п.13.3, п.2.10а та п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в :

Клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанову судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 січня 2026 року у цій справі – задовольнити, поновивши йому цей процесуальний строк.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Постанову судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 січня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП - залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         С.К. Шабельніков