Справа № 761/26859/25
Провадження № 2/761/2968/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Мальцева Д.О.,
за участю секретаря: Журавльова М.Б.,
представника позивача: Кононенко О.І.,
представника відповідача: Кравченко Л.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Кононенка Олега Івановича звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого з урахуванням уточненої позовної заяви просить: 
1.Визнати незаконним та скасувати наказ № 190 о/с від 26.05.2025 року Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882) «По особовому складу», яким ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звільнено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України;
2.Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді начальника центру превентивної медицини - лікаря Держаної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882, місцезнаходження: 04116, місто Київ, вулиця Бердичівська, будинок 1) з 27.05.2025 року;
3.Стягнути з Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882, місцезнаходження: 04116, місто Київ, вулиця Бердичівська, будинок 1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.05.2025 року по день ухвалення судового рішення з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів з цієї суми (середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.05.2025 року по день 26.06.2025 року звернення з цим позовом до суду становить суму 35238,00 грн.);
4.Стягнути з Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882, місцезнаходження: 04116, місто Київ, вулиця Бердичівська, будинок 1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір (за наявності) та понесенні ним витрати на правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді начальника Центру превентивної медицини - лікаря Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України».
13.03.2025 року наказом начальника Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» № 86 о/с «По особовому складу» (зі змінами внесеними наказом № 88 о/с від 14.03.2025 року) ОСОБА_1 , начальника центру превентивної медицини - лікаря, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором (або правилами внутрішнього трудового розпорядку), звільнено з 17 (19).03.2025 року.
Підстава: наказ начальника установи ДУ «ГМКЦ МВС України» «Про накладання дисциплінарного стягнення» від 13.03.2025 року № 61, погодження державного секретаря Міністерства внутрішні справ України Інни Ящук від 13.03.2025 року.
23.05.2025 року наказом начальника Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» № 121 «По скасування наказу та поновлення на роботі» (зі змінами внесеними наказом № 123 від 23.05.2025 року): і наказ ДУ «ГМКЦ МВС України» № 61 від 13.03.2025 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» скасовано; і поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Центру превентивної медицини - лікаря Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» з 20.03.3025 року; і допущено ОСОБА_1 до роботи з 26.05.2025 року.
26.05.2025 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від ДУ «ГМКЦ МВС України» про те, що відповідно до організаційно-штатних змін, затверджених наказом МВС України від 07.03.2025 № 154 та наказом Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» від 07.03.2025 №54 посаду яку він обіймає скорочено та на підставі ст.49-2 Кодексу законів про працю України був ознайомлений із наявними станом на 26.05.2025 року вакантними посадами у Державній установі «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України».
26.05.2025 року наказом начальника Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» № 190 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 , начальника центру превентивної медицини - лікаря, у зв`язку із скороченням чисельності працівників (або штату працівників, або чисельності і штату працівників), відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, звільнено з 27.05.2025 року.
Однак, на переконання позивача Держаною установою «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» при його звільненні 26 (27).05.2025 року була порушена процедури звільнення обумовлена звільненням працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 ЦПК України (частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, 43 КЗпП України), у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом.
Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що у позовній заяві позивачем не наведено жодних підстав незаконності звільнення згідно пункту першого статті 40 КЗпП України.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2025 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О.
01.07.2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків.
18.07.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
24.07.2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, з повідомленням (викликом) сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
08.09.2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти неї.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.
В судовому засіданні, яке відбулось, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на обставини викладені у відзиві.
Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом, Наказом Міністерства внутрішніх справ України №154 від 07.03.2025 "Про організаційно-штатні зміни в МВС" в Державній установі "Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України" скорочено всі посади (ліквідовано) центр превентивної медицини як структурного підрозділу ДУ «ГМКЦ МВС України».
На виконання наказу МВС було видано наказ Державної установи "Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України" №54 від 07.03.2025 "Про внесення змін до штатного розпису", яким виведено із штатного розпису посади (професії) центру превентивної медицини.
10.03.2025 Позивача було попереджено про звільнення у зв`язку з організаційно штатними змінами.
Позивача було ознайомлено із запропонованими наявними вакантними посадами у Державній установі «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» станом на 07.03.2025. Із запропонованими наявними посадами позивач ознайомився 10.03.2025 року.
В період процедури ліквідації Центру Позивача звільнено з 19.03.2025 за пунктом третім частиною першою статті 40 КЗпП за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (наказ ДУ «ГМКЦ МВС України» №61 від 13.03.2025 «Про накладення дисциплінарного стягнення»).
23.05.2025 начальником Державної установи "Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України" видано наказ №121 від 23.05.2025 "Про скасування наказу та поновлення на роботі" та наказ №123 від 23.05.2025 "Про внесення змін до наказу №121 від 23.05.2025 "Про скасування наказу та поновлення на роботі"", якими: 
1. Скасовано наказ ДУ "ГМКЦ МВС України" №61 від 13 березня 2025 "Про накладення дисциплінарного стягнення". 
2. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Центру превентивної медицини - лікаря Державної установи "Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України" з 20 березня 2025 року. 
3. Допущено ОСОБА_2 до роботи з 26 травня 2025 року. 
4. Виплачено ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
5. Ознайомлено ОСОБА_2 з наявними вакантними посадами.
26.05.2025 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від ДУ «ГМКЦ МВС України» про те, що відповідно до організаційно-штатних змін, затверджених наказом МВС України від 07.03.2025 № 154 та наказом Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» від 07.03.2025 №54 посаду яку він обіймає скорочено та на підставі ст.49-2 Кодексу законів про працю України.
26 травня 2025 року Позивачу було надано Повідомлення про ознайомлення з усіма наявними вакантними посадами у Державній установі «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» станом на 26.05.2025 року.
У зв`язку з відмовою позивача від усіх запропонованих посад наказом ДУ "ГМКЦ МВС України" №190о/с від 26.05.2025 "По особовому складу" ОСОБА_2 , начальника центру превентивної медицини з 27 травня 2025 року було звільнено відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП, у зв`язку зі скороченням посад та виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.
Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017р. у справі № 6-1723цс17).
До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1264цс17.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992р. № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що Державною установою «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» при його звільненні була порушена процедура звільнення обумовлена звільненням працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 ЦПК України (частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, 43 КЗпП України).
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 26 травня 2025 року позивачу було надано Повідомлення про ознайомлення з усіма наявними вакантними посадами у Державній установі «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» станом на 26.05.2025 року, з якого вбачається, що роботодавець запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.
В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, та діє на час ухвалення судом рішення по даній цивільній справі.
Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України.
Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Так, ч. 2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Крім того, протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не було встановлено, що у відповідача, як у роботодавця була створена профспілкова організація працівників цього підприємства, а також протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача взагалі не було надано до суду докази того, що позивач є членом профспілкової організації.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва та зміна штату чисельності працівників, при цьому суд вважає, що звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, судом не встановлено порушення роботодавцем положень ст. ст. ч. 1, ч. 2 ст. 40, 49-2, 43 КЗпП України, а тому вимога позивача про визнання незаконним та скасувати наказу № 190 о/с від 26.05.2025 року Держаної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882) «По особовому складу», яким ОСОБА_1 звільнено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, не ґрунтується на вимогах закону, є безпідставною і задоволенню не підлягає.
За приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Проте, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушення відповідачем прав позивача в частині звільнення із займаної посади, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.
Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 29.06.2026року
Суддя: