Справа № 345/2113/26
Провадження № 2/339/176/26
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

10 липня 2026 року Болехівський міський суд Івано-Франківської області 
у складі: головуючого - судді Кілик М.П.,
за участю секретаря судового засідання Латик В.Є., 
представника відповідача - адвоката Курилкіна С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болехів за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

22.04.2026 до Болехівського міського суду Івано-Франківської області на підставі ухвали судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.04.2026 надійшли за підсудністю матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор» (далі – ТОВ «ФК «Абекор») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (позов надійшов через систему «Електронний суд»). Зокрема, представник позивача - адвокат Пуха Н.С. просить стягнути в користь ТОВ «ФК «Абекор» з відповідача заборгованість за Кредитним договором № 1726291 від 28.04.2025 в сумі: 30 464 грн, яка складається з 17 000 грн тіла кредиту та 13 464 грн нарахованих процентів; стягнути сплачені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 000 грн, а також сплачені витрати за відправку документів відповідачу в розмірі 165,78 грн.
У обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 28.04.2025 між ТОВ «ФК «Абекор» і відповідачкою ОСОБА_1 за допомогою інформаційно- телекомунікаційної системи ТОВ «ФК «Абекор» укладено електронний кредитний договір № 1726291, за яким позивач надав відповідачці кредит у сумі 17 000 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку позичальника, реквізити якої вказані в п. 2.1 договору. Строк кредиту - 80 днів з кінцевим терміном повернення до 16.07.2025. Кредитний договір та додаток №1 до договору підписано відповідачем з використанням кваліфікованого електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 27.05.2025 відповідач уклав Додаткову угоду до Кредитного договору на часткову зміну п.1.3 Договору та Додатку 1 до Договору, сторони погодили, що строк кредиту складає загальну кількість днів користування кредитором (крім періоду прострочення), з кінцевим терміном повернення кредиту 15.08.2025. Після цього, відповідач 26.06.2025, 26.07.2025, 25.08.2025, 24.09.2025 укладав Додаткові угоди до Кредитного договору, за якими сторони погодили, що строк кредиту складає загальну кількість днів користування кредитором (крім періоду прострочення), з кінцевим терміном повернення кредиту: 13.12.2025. У зв`язку з невиконанням умов договору у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 17 000 грн тіла кредиту та 13 464 грн нараховані проценти, які позивач і просить стягнути в його користь.
Ухвалою судді від 23 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, задоволено клопотання представника позивача та витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, що містить банківську таємницю. 
Судові засідання було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача, подальшим клопотанням представника відповідача. Ухвалою суду від 17.06.2026 задоволено клопотання представника відповідача, продовжено строк на подання відзиву до 26.06.2026. 
25.06.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача – адвокатом Курилкіним С.І., у якому представник просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими. Відповідач вважає, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження того, що позичальнику була надана уся необхідна інформація відповідно до ст. 9 Закону «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що ставить під сумнів юридичну дійсність договору. У матеріалах справи немає інформації про проведення будь-якої додаткової перевірки ідентичності позичальника, яка б підтверджувала його право підписувати договір та брати на себе фінансові зобов`язання. Відповідно до законодавства України, кредитні договори повинні мати чітку і прозору процедуру укладення, з детальним роз`ясненням усіх умов позики, процентних ставок, комісій та інших витрат. У даному випадку, ці вимоги не виконано. Також відповідач вважає, що ознайомлення з Офертою та укладення кредитного договору через гіперпосилання в «особистому кабінеті» не відповідає вимогам законодавства, не забезпечує належного інформування клієнта про умови договору. Крім того, процес введення інформації про банківську картку клієнтом не виключає ризику шахрайства або неправомірного використання його даних. Відсутня також інформація про механізми підтвердження наміру клієнта діяти від свого імені, у власних інтересах, а не на користь третьої особи, що може спричинити неправомірне оформлення кредиту. Ідентифікація за платіжною карткою є недостатньою для підтвердження особи. Позивач жодного доказу надсилання підпису не було надано. Відповідач, не визнає дійсність Кредитного договору, підписаного нібито за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (ОТП), оскільки порядок і умови використання такого підпису не відповідають вимогам Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Одноразовий ідентифікатор (ОТП), відправлений через SMS, не є КЕП або належним аналогом власноручного підпису, відповідно до вимог Закону. Це ставить під сумнів дійсність та юридичну силу договору, підписаного таким чином. Для укладення кредитних договорів в електронній формі за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, зокрема, з використанням електронного підпису, Закон вимагає виконання процедури ідентифікації сторін, проте належної, достатньої ідентифікації та автентифікації сторін не було здійснено. Отже вважають, що позивачем не доведено укладання електронного кредитного договору №1726291 від 28.04.2025. Позивачем не надано доказу перерахування грошових коштів на платіжну картку відповідача в сумі 17000 грн, сама по собі фіксація успішності транзакції всередині системи EasyPay на карту № НОМЕР_1 без виписки банку-емітента (АТ КБ «Приватбанк») не доводить факт отримання коштів саме відповідачем. 
Матеріали позову не містять беззаперечних доказів підписання 5-ти додаткових угод відповідачем у встановленому законом порядку. Нарахування процентів поза межами первинних 80 днів користування кредитом є незаконним. З наданого позивачем розрахунку можна зробити висновок, що нарахування процентів за період 28.04.2025 по 13.12.2025 здійснений всупереч умовам Договору, оскільки кредитний договір укладений на 80 днів з подальшою пролонгацією всупереч Закону України «Про споживче кредитування» виходячи з наступного. Згідно умов Договору Базова процентна ставка – 0.9900% в день, що застосовується протягом першого періоду користування кредитом; основна процентна ставка 0.99% в день, що застосовується протягом другого періоду користування кредитом; акційна процентна ставка, що застосовується відповідно до наступних умов: 0.1485% в день, що застосовується протягом першого періоду користування кредитом. Здійснений аналіз Розрахунку заборгованості свідчить про штучне та неправомірне збільшення Позивачем суми позовних вимог. Згідно з першими 30 днями розрахунку (з 28.04.2025 по 27.05.2025), щоденна процентна ставка становила 0,1485% (25,25 грн на день від тіла 17 000 грн). Однак, починаючи з 31-го дня (з 28.05.2025) позивач в односторонньому порядку без укладення додаткових угод про зміну базової ставки підняв її майже у 7 разів — до 0,9900% на день (168,30 грн на день). У позові відсутні докази погодження Відповідачем такої дискримінаційної ставки.
Позивач неправомірно з 25.10.2025 розділяє заборгованість на «строкове тіло» (1 700 грн) та «прострочене тіло» (15 300 грн). При цьому нараховує відсотки одночасно на обидві частини за ставкою 0,9900%, що є подвійним нарахуванням відсотків, подвійною відповідальністю. Також нарахування відсотків здійснювалося навіть у період прострочення. 
Заявлена сума витрат на правничу допомогу у 10 000,00 грн є не співмірною із ціною позову та характером спору (малозначна справа), а тому підлягає суттєвому зменшенню або повній відмові у стягненні у зв`язку з недоведеністю реальності виконання цих послуг протягом 5 годин.
Представник позивача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судові засідання не прибув, у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. 
Відповідач ОСОБА_1 у судові засідання не прибула, її представник - адвокат Курилкін С.І. в судовому засіданні 02.07.2026 заперечив проти задоволення позовних вимог, дав пояснення, аналогічні змісту відзиву. 
02.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відповідно до абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України, та відклав його ухвалення та проголошення на 10:00 год 10.07.2026. 
Додаткові письмові пояснення від 02.07.2026, не можуть бути враховані судом під час ухвалення судового рішення, оскільки такі направлені до суду представником відповідача після переходу суду до стадії ухвалення судового рішення. Такий підхід узгоджується із принципами правової визначеності, рівності сторін та недопущення зловживання процесуальними правами.
Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Згідно з положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). 
У ч.2 ст.639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ст.1054 ЦК України). 
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «ФК «Абекор» є фінансовою установою, серед її діяльності зазначено, зокрема, інші види кредитування (а.с.59).
Суд установив, що 28.04.2025 між ТОВ «ФК «Абекор» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1726291 (далі кредитний договір, договір) (а.с.27-31).
З матеріалів справи вбачається, що вказаний договір укладений сторонами в електронній формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», положеннями ст.3 якого визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч.1 ст.3 Закону).
Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8, ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з п.1.1 кредитного договору, укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІКС Кредитора, доступ до якої забезпечується Позичальнику через сайт. Електронна ідентифікація Позичальника в ІКС Кредитора здійснюється при вході Позичальника в Особистий кабінет в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Кредитором правильності введення коду, що є електронним підписом Позичальника та направлений Кредитором на номер мобільного телефону Позичальника, вказаний при вході та/або (під час обслуговування у Кредитора). 
Згідно термінів та визначень вказаного договору: код, що вводить позичальник для отримання доступу в Особистий кабінет та для цілей ідентифікації позичальника в ІКС кредитора є електронним підписом позичальника, відповідно до Закону «Про електронну комерцію».
Відповідно до розділу 10 кредитного договору № 1726291 від 28.04.2025: цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони кредитора електронним підписом в особистий кабінет позичальника для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом позичальника, що створений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який формується автоматично на стороні кредитора для кожного разу використання та направляється позичальнику на номер мобільного телефону повідомлений останнім кредитору в ІКС кредитора, зазначений в цьому договорі. Введення позичальником коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору створює підпис позичальника на договорі та вважається направленням кредитору повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін та діє протягом строку вказаного в пункті 1.3 договору включно, з урахуванням всіх додаткових угод на продовження строку, а у випадку якщо після закінчення вказаного строку за договором будуть наявні невиконані грошові зобов`язання договір продовжує діяти до повного виконання позичальником зобов`язань за ним. Договір складено у двох однакових оригінальних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони (п.10.1-10.3).
Суд установив, що кредитний договір № 1726291 від 28.04.2025 укладений сторонами в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на вебсайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор, який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору. 
Зокрема, вищевказаний кредитний договір відповідач підписала за допомогою одноразового ідентифікатора v85396 (а.с.31), що відповідає вимогам договору (п.1.1) та чинного законодавства.
Вказане підтверджується також наданим позивачем документом щодо послідовності дій сторін 28.04.2025 при укладенні кредитного договору № 1726291 (Log file за кредитним договором № 1726291 від 28.04.2025, а.с.38), зокрема, вхід позичальника ОСОБА_1 до особистого кабінету в ІКС кредитодавця; направлення позичальником заявки на отримання кредиту; направлення кредитодавцем кредитного договору; підписання позичальником паспорта кредиту; направлення кредитодавцем електронного підпису одноразовим ідентифікатором; направлення позичальником повідомлення про прийняття умов та підписання кредитного договору його електронним підписом одноразовим ідентифікатором; направлення позичальнику листа-повідомлення про укладення електронного кредитного договору на ел.пошту позичальника. 
При цьому у вказаному документі номер мобільного телефону позичальника ОСОБА_1 , є аналогічним номеру, вказаному відповідачкою ОСОБА_1 у кредитному договорі № 1726291 (а.с.31,38).
Відповідач та її представник фактично не заперечували, що вказаний засіб зв`язку – даний номер телефону належить відповідачці, або що на час укладення договорів вона втратила вказані засоби зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Саме цей номер мобільного телефону вказаний представником відповідачки ОСОБА_1 як її контактний номер телефону у відзиві на позовну заяву.
Суд зазначає, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором, що направлений відповідачу на його номер мобільного телефону, є належним для забезпечення ідентифікації особи відповідача як підписувача, та відповідає п.1.1 кредитного договору. 
Ідентифікація особи позичальника за допомогою електронного підпису, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції – відповідає вимогам ч.12, ч.4 ст.14 Закону «Про електронну комерцію».
Договір кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без здійснення вищевказаних дій позивачем (входу в Особистий кабінет з одночасною ідентифікацією особи позичальника шляхом направлення коду на мобільний номер телефону позичальника, подальшого ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання позичальником договору одноразовим ідентифікатором, направленим на його мобільний номер телефону) кредитний договір не був би укладений сторонами. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. З урахуванням наведеного кредитний договір № 1726291 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.
Відповідні висновки викладені також у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 08 квітня 2026 року у справі № 705/1938/25.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням вказаного кредитного договору № 1726291 кредитодавець (позивач) надав споживачу інформацію, визначену ч.3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», що було викладено у паспорті споживчого кредиту, який підписано відповідачем ОСОБА_1 28.04.2025 одноразовим ідентифікатором (а.с.37,38), а також підтвердження про ознайомлення відповідача з інформацією, визначеною ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та Закону «Про фінансові послуги та фінансові компанії» міститься в п.9.2 кредитного договору, підписаного відповідачкою одноразовим ідентифікатором. 
Відтак, твердження представника відповідача про те, що позичальнику не була надана уся необхідна інформація відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», спростовується матеріалами справи.
При цьому, твердження представника відповідача про те, що позичальнику не була надана інформація відповідно до ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», - є безпідставним, оскільки вказаний Закон втратив чинність до укладення кредитного договору № 1726291 від 28.04.2025.
Крім цього, твердження представника відповідача про те, що ознайомлення з Офертою та укладення кредитного договору відбувалось через гіперпосилання в особистому кабінеті, спростовується п.10.1 Кредитного договору, підписаного відповідачкою ОСОБА_1 (а.с.30 зворот), документом щодо послідовності дій сторін 28.04.2025 при укладенні кредитного договору № 1726291 (Log file за кредитним договором № 1726291 від 28.04.2025, а.с.38), з яких вбачається, що сторони договору обумовили укладення договору шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони електронним підписом, в особистий кабінет позичальника для ознайомлення та підписання; визначено порядок накладення електронних підписів двома сторонами.
Згідно з умовами кредитного договору № 1726291 від 28.04.2025, позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит у сумі 17000 грн, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, комісії та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п.1.1 -1.2 договору).
Строк кредиту 80 днів з кінцевим терміном повернення до 16.07.2025. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (графік платежів), що є додатком №1 до кредитного договору (п.1.3 договору). 
Згідно з п. 1.3.2. кредитного договору періодичність сплати платежів: 1-й платіж через 30 дн. (період, що починається з моменту укладення Договору та закінчується останнім днем (включно), встановленим для сплати першого платежу, далі по тексту - перший період користування кредитом); 2-й платіж через 50 днів (період, що починається з наступного дня, що слідує за останнім днем першого періоду користування кредитом та закінчується останнім днем (включно), встановленим для сплати другого платежу, (далі по тексту - другий період користування кредитом).
Зокрема, відповідно до графіку платежів, відповідач зобов`язалась повернути отримані в кредит грошові кошти двома платежами: 27.05.2025 у розмірі 15300 грн та 16.07.2025 у розмірі 1700 грн, а всього у сумі 18 598,85 грн, з яких 17 000 грн сума кредиту, 1598,85 грн проценти за користування кредитом (а.с. 31).
Процентна ставка за користування коштами кредиту: базова процента ставка – 0,9900% в день, що застосовується протягом першого періоду користування кредитом; основна процентна ставка 0,99% в день, що застосовується протягом другого періоду користування кредитом. Акційна процента ставка – 0,1485% в день, що застосовується протягом першого періоду користування кредитом, крім випадку, якщо позичальник уклав додаткову угоду про продовження строку кредиту, де дана акційна ставка буде застосована до дати такого укладення включно (п.1.4.1-1.4.3). 
Цільове призначення кредиту: на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника. Денна процентна ставка: 0,12 % в день (п.1.6, 1.7).
Згідно з п. 4.1 кредитного договору строк кредиту може бути продовжено за ініціативою Позичальника на кількість днів, запропоновану Кредитором (умови продовження строку кредиту, що пропонуються Кредитором, публікуються на Сайті), на підставі правочину, що укладається між сторонами.
27.05.2025 сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № 1726291 від 28.04.2025 щодо часткової зміни п.1.3 Договору та Додатку 1 до Договору, сторони погодили, що строк кредиту складає загальну кількість днів користування кредитором (крім періоду прострочення), з кінцевим терміном повернення кредиту: «15» серпня 2025 року.
Відтак аналогічні додаткові угоди до кредитного договору № 1726291 сторони укладали 26.06.2025, 26.07.2025, 25.08.2025, 24.09.2025, за якими послідовно погоджували строк кредиту та кінцевий термін повернення кредиту, який за останнім договором від 24.09.2025 становить 13.12.2025. 
При цьому, у вказаних додаткових договорах сторони узгоджували умови щодо розміру процентної ставки, яка протягом періоду пролонгації становить 0,99% в день (а.с.34-36,42-52), що також відповідає п.4.4 та 4.5 кредитного договору. Отже твердження представника відповідача про те, що збільшення відсоткової ставки з 0,1485% до 0,99 % відбулося без погодження з позичальником, є безпідставними.
Також не знайшло свого підтвердження в суді твердження представника відповідача про те, що наданий позивачем розрахунок не є належним та допустимим доказом з огляду на ч.5 ст.8, п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», - оскільки розмір денної процентної ставки, що вказаний у кредитному договорі від 28.04.2025 та додаткових угодах до нього, не перевищує розміру 1%.
Крім цього, за умовами додаткового договору від 24.09.2025 та додатку №1 до нього сторони обумовили повернення позичальником 24.10.2025 частини тіла кредиту – 15300 грн, а 13.12.2025 – решту 1700 грн тіла кредиту.
Додаткові угоди до кредитного договору № 1726291 відповідач також підписала за допомогою одноразових ідентифікаторів, що відповідає вимогам кредитного договору (п.1.1) та чинного законодавства. До укладення вищевказаних Додаткових угод до кредитного договору відповідач ознайомилася із паспортами споживчого кредиту, які підписала за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с.34-36, 42-52).
При цьому, слід зазначити, що відповідачка та її представник не заявляли клопотань про витребування оригіналів поданих позивачем копій (електронних копій) доказів, долучених до позовної заяви, у тому числі вищевказаних додаткових угод.
Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами 28.04.2025 в електронній формі, після укладення якого між сторонами виникли взаємні права та обов`язки.
Твердження представника відповідача, що договір не містить усіх умов, процентних ставок, комісій та інших витрат спростовується матеріалами справи.
Твердження представника відповідача, що процес введення інформації про банківську картку клієнтом не виключає ризику шахрайства або неправомірного використання його даних, не спростовує факту належного укладення кредитного договору між сторонами. При цьому, саме лише твердження позичальника про укладення договору внаслідок шахрайських дій без доказів порушення процедур ідентифікації з боку банку не є підставою для визнання договору недійсним (висновок Верховного Суду у справі № 705/1938/25).
Позивач ТОВ «ФК «Абекор» зобов`язання за договором виконав, оскільки надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в розмірі 17000 грн, шляхом перерахування коштів на платіжну карту відповідачки, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції №20206-1363-212094304 (а.с.33), копією листа про надання інформації/документів за № 21886 від 23.03.2026 (а.с.41), відповідно до яких від ТОВ «ФК «Абекор» через надавача платіжних послуг ТОВ «ФК «Контрактовий дім» 28.04.2025 на банківську платіжну картку № НОМЕР_1 зараховано грошові кошти в сумі 17 000 грн, що здійснювалось за допомогою системи EasyPay, час операції 28.04.2025 о 10:30:52. Саме такий номер картки було вказано позичальником (відповідачемОСОБА_1 ) у п.2.1 договору від 28.04.2025 (а.с.28).
Про факт перерахування коштів у зазначеній сумі саме на картку відповідачки свідчить також інформація, отримана на ухвалу суду про витребування доказів за клопотанням представника позивача. Зокрема, АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 емітувалась картка № НОМЕР_1 , банком емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк». З наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки за договором за період з 28.04.2025 по 29.04.2025 вбачається, що 28.04.2025 на вказану картку відповідачки було зарахування коштів у сумі 17 000 грн, які зараховувались через платіжну систему. Також з вказаної виписки вбачається, що відповідачка перерахованими їй 28.04.2025 коштами в розмірі 17 000 грн розпорядилася та вивела їх з картки до 29.04.2025.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №1726291 від 28.04.2025 вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 періодично, відповідно до умов укладеного кредитного договору та додаткових угод до кредитного договору, здійснювала оплату відсотків за користування кредитними коштами, зокрема, 27.05.2025, 26.06.2025, 26.07.2025, 25.08.2025 та 24.09.2025. 
На порушення умов укладеного кредитного договору та додаткових угод, зокрема, останньої додаткової угоди від 24.09.2025, відповідач не здійснила часткове повернення 24.10.2025 частини тіла кредиту в сумі 15300 грн та сплати решти процентів за користування вказаними кредитними коштами. Також відповідач у кінцевий строк кредитування 13.12.2025 не повернула решту 1700 грн тіла кредиту та не здійснила оплату процентів за користування коштами у розмірі, обумовленому сторонами.
Відтак, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №1726291 від 28.04.2025, відповідачу нараховано станом на 13.12.2025 (обумовлена дата повернення всієї суми кредиту) таку заборгованість: за наданим кредитом (тілом кредиту) - 17000 грн, нараховані відсотки – 13464 грн. У вказаному розрахунку детально вказано періоди нарахування відсотків починаючи з 28.04.2025, зазначено розмір процентної ставки, розмір тіла кредиту, на яку вона нараховується, розмір щоденних нарахувань. Власного розрахунку боргу сторона відповідача не надала.
З розрахунку такожвбачається, що нарахування процентів за кредитом до 25.10.2025 здійснювалось кредитором за період та у розмірі, що були узгоджені між кредитором (позивачем) та позичальником (відповідачем). Зокрема, з 28.04.2025 по 27.05.2025 відсотки нараховано в розмірі 0,1485% щоденно від суми тіла кредиту, з 28.05.2025 - у розмірі 0,99 % щоденно від суми тіла кредиту, що відповідає п. 1.4.3 кредитного договору та вищевказаним додатковим угодам до кредитного договору № 1726291 від 27.05.2025, 26.06.2025, 26.07.2025, 25.08.2025, 24.09.2025.
Щодо нарахування процентів за кредитом після 25.10.2025 суд зазначає наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначено, що: «можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Сторони в кредитному договорі та додаткових угодах узгодили строк кредиту: 80 днів з кінцевим терміном повернення кредиту до 13.12.2025. Проте в п.1.3 кредитного договору та в п.1.1 додаткових угод визначено, що детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Графіку платежів, що є додатком до договорів. Відповідно до п.5 додаткових угод та п.7.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного повернення суми кредиту (частини кредиту), позичальник сплачує кредитору проценти в розмірі 0,99%.
За умовами вищевказаного додаткового договору від 24.09.2025 та додатку №1 до нього сторони обумовили повернення позичальником тіла кредиту частинами: 24.10.2025 – 15300 грн, а 13.12.2025 – решту 1700 грн тіла кредиту. Отже після 24.10.2025 в кредитора відсутнє право нараховувати проценти за користування кредитними коштами на частину тіла кредиту в сумі 15 300 грн, оскільки таке нарахування перебуватиме за межами строку кредитування, узгодженого сторонами. Із розрахунку заборгованості вбачається, що після 24.10.2025, тобто кінцевого терміну повернення кредитору частини кредиту в сумі 15300 грн - позивач нараховував відсотки на дану частину тіла кредиту до 13.12.2025 в розмірі 0,99% в загальній сумі 7573,50 грн, що відповідає п.5 додаткової угоди від 24.09.2025 та п.7.1 кредитного договору, та фактично є відповідальністю боржника, передбаченою ст.625 ЦК України, за невиконання обов`язку з повернення частини кредиту в сумі 15300 грн до 24.10.2025.
Вказані нарахування не свідчать про подвійну відповідальність, як про це стверджує представник відповідача. 
При цьому, відповідно до п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та з урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги в частині стягнення відсотків за період з 25.10.2025 по 13.12.2025 в розмірі 7573,50 грн (151, 47 грн (0,99% від 15300 грн) х 50 днів), що нараховані на частину тіла кредиту 15300 грн, строк повернення якого наступив 24.10.2025, не зважаючи, що таке нарахування передбачено п.7.1 кредитного договору, є безпідставними у зв`язку зі звільненням позичальника від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК, у період дії воєнного стану, та задоволенню не підлягають.
Отже, оскільки відповідач не виконала в повній мірі взяті на себе зобов`язання за договором, суд дійшов висновку, що в позивача виникло право вимагати повернення заборгованості за кредитом, що включає тіло кредиту в розмірі 17000 грн, нараховані відсотки – 5890,5 грн (13464 грн - 7573,50 грн), всього 22 890,50 грн, отже позов підлягає частковому задоволенню.
Даючи оцінку доводам представника відповідача про те, що розмір процентів є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак умови договору є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором, - суд вважає, що заявлений до стягнення розмір боргу з нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за період з 28.04.2025 по 13.12.2025 в сумі 5890,5 грн відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Інші аргументи представника відповідача не спростовують встановлених судом обставин щодо факту укладення між сторонами кредитного договору, узгодження його істотних умов та факту неналежного виконання відповідачем умов договору, внаслідок чого виникала заборгованість перед позивачем. При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо вимог представника позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1-ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Статтею137 ЦПК України визначено критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: - має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові ВП ВС від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21);
- за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (Постанова ВП ВС від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19).
Зокрема, відповідно до змісту ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача надав копії: довіреності від 18.09.2025, договору про надання правової допомоги №22122025 від 22.12.2025, укладеного між ТОВ «ФК «Абекор» та адвокатським бюро «Наталії Пухи» в особі адвоката Пухи Н.С., акту приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2026, рахунку від 30.03.2026, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.53,55-58). 
Відповідно до опису наданих послуг позивачу були надані такі послуги: консультацію про перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості в розмірі 2000 грн, витрат на складання позовної заяви, формування додатків та надсилання до суду в розмірі 5000 грн, підготовки процесуальних документів в розмірі 2000 грн, супроводження справи в суді в розмірі 1000 грн. Загальна кількість часу адвоката за надані послуги визначено 5 год. Сума вартості послуг визначена 10000 грн. 
Суд враховує наведені представником відповідача заперечення проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу через неспівмірність таких витрат. Суд враховує, що дана справа є типовою, належить до категорій справ, що розглядаються у спрощеному провадженні через її малозначність, для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів. Фактично адвокатом складено процесуальні документи у справі - позовну заяву із клопотанням про витребування доказів, що не є великими за обсягом та складними за змістом. У судових засіданнях адвокат Пуха Н.С. участі не брала, подавши клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Будь-які інші клопотання, письмові пояснення, відповідь на відзив до суду не надходили.
З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позивач має право на компенсацію витрат за надані послуги, однак з огляду на типовість даної цивільної справи, наявність сталої судової практики, суд вважає, що заявлені адвокатські послуги, тривалість яких визначено як 5 годин, - не відповідають критерію реальності часових витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). З огляду на типовість даної цивільної справи, наявність сталої судової практики, суд вважає, що послуги з усної консультації клієнта щодо перспектив судового врегулювання, які відповідно до опису наданих послуг тривали одну годину, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Також не надано підтверджень реальності надання послуг з супроводження справи в суді, (оскільки під час розгляду справи відбулося лише одне судове засідання, яке проведено без участі представника позивача); підготовки процесуальних документів, (оскільки у ході розгляду справи такі документи до суду не подавалися, а відтак суд позбавлений можливості перевірити фактичний обсяг відповідних робіт, їх необхідність та зв`язок із розглядом цієї справи). Також суд критично оцінює включення до складу витрат послуги з моніторингу судових реєстрів щодо процесуального статусу справи. Такі дії мають допоміжний та технічний характер, є складовою загального ведення справи представником та не свідчать про надання самостійної професійної правничої допомоги, яка потребувала б відповідного відшкодування.
Отже, враховуючи наведені представником відповідача доводи щодо неспівмірності послуг з правничої допомоги, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу суд вважає доцільним визначити в 2000 грн, що, на переконання суду, забезпечує справедливий баланс між правом сторони на компенсацію понесених витрат та обов`язком суду перевірити їх розумність і необхідність.Вказаний розмір витрат суд вважає пропорційним до предмета спору в даній справі (типова справа про стягнення кредитної заборгованості), а витрати - такими, що відповідають критерію реальності адвокатських витрат, тобто є дійсними та потрібними, з огляду на розумну потребу судових витрат для даної справи.
Оскільки суд задовольнив позов частково (в сумі 22 890,50 грн, що становить 75,14% від суми заявлених вимог), то витрати позивача на правничу допомогу слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що становить 1502,8 грн (2000 х 75,14%), відповідно до положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.
Щодо заяви ТОВ «ФК «Абекор» у частині стягнення з відповідача 165,78 грн витрат, пов`язаних із розглядом справи, на поштові відправлення процесуальних документів відповідачу, суд дійшов такого висновку. Пунктом 4 ч.3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження понесених витрат на поштові відправлення процесуальних документів відповідачу заявником надано до суду копію опису вкладення листа з оголошеною цінністю від 30.03.2026, квитанцію №1995697 на суму 165,78 грн. Відтак поштові витрати, пов`язані із розглядом справи, в розмірі 165,78 грн підтверджені належними доказами, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ТОВ «ФК «Абекор» пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 124,57 грн (165,78 грн х 75,14%), відповідно до положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.
При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2662,40 грн (позовна заява подана в електронній формі, що є підставою для застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд ухвалив рішення про часткове задоволення позову, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача оплачений судовий збір в сумі 2000,51 грн (22890,5 грн х 2662,40 грн / 30464 грн).
Керуючись ст.13, 19, 81, 82, 89, 141, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив: 

позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор» заборгованість за Кредитним договором № 1726291 від 28 квітня 2025 року в розмірі 22890(двадцять дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 50 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор» судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2000,51 гривень, 124,57 гривень витрат, пов`язаних із розглядом справи, та 1502,8 грн витрат на правничу допомогу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження): 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор», місцезнаходження: 04080, м.Київ, вул.Костянтинівська, будинок 75, приміщення 601А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 39287145;
відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 10 липня 2026 року.

Суддя: М.П.Кілик