ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 360/1756/25
адміністративне провадження № К/990/34964/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24.11.2025, постановлену суддею Борзаницею С. В., та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026, ухвалену колегією суддів у складі Геращенка І. В., Блохіна А. А., Сіваченка І. В., у справі № 360/1756/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
ОСОБА_1 звернулася до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Військова частина), в якій просила:
- визнати протиправними дії Військової частини щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 14.08.2020 по 15.08.2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2023 роки без врахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022, на 01.01.2023 та розрахункової величини 2684,00 грн у відповідні роки на відповідний тарифний коефіцієнт;
- зобов`язати Військову частину здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат за період з 14.08.2020 по 15.08.2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений законом станом на 01 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 - 2102 грн, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 - 2270 грн, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 - 2481 грн, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 - 2684 грн, розрахункової величини 2684 грн на відповідний тарифний коефіцієнт відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців». 
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 09.09.2025 залишив позовну заяву без руху з підстав, зокрема, пропущення встановленого строку звернення до суду.
Суд першої інстанції виходив із того, що у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби строк звернення до суду визначається статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
До 19.07.2022 вимоги про стягнення належної працівникові заробітної плати не обмежувалися будь-яким строком звернення до суду. Водночас після 19.07.2022 для вирішення таких трудових спорів установлено тримісячний строк звернення до суду.
Оскільки заявлені позивачем вимоги охоплюють період з 14.08.2020 по 15.08.2023, частина цього періоду припадає на час, коли строк звернення до суду не був обмежений, а інша частина - на час дії тримісячного строку звернення до суду.
Відтак щодо вимог, які охоплюють період після 19.07.2022, позивач, звернувшись до суду 04.09.2025, пропустила установлений законом строк, однак заяви про його поновлення та доказів поважності причин пропуску не подала.
На виконання ухвали про залишення позову без руху позивач надіслала заяву, в якій просила поновити строк звернення до суду, урахувавши те, що письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, відповідач їй не надсилав, а про порушення своїх прав вона дізналася після отримання відповіді від Військової частини листом від 19.08.2025 № 09/П-102/104).
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 24.09.2025 прийняв позов до розгляду, відкрив провадження у справі, призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Водночас суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі, зазначив, що наявних в матеріалах справи документів недостатньо для з`ясування питання, чи пропущений позивачем строк звернення до суду з поважних причин, а тому заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду буде вирішена під час розгляду справи.
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 24.11.2025, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026, позовні вимоги в частині, які охоплюють період з 19.07.2022 по 15.08.2023, залишив без розгляду.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач щомісячно отримувала грошове забезпечення, а тому мала можливість своєчасно дізнатися про його розмір та складові, у тому числі про величину прожиткового мінімуму, застосовану під час розрахунку.
Суди зазначили, що отримання у серпні 2025 року листа від Військової частини у відповідь на звернення позивача не змінює моменту, з якого вона повинна була дізнатися про порушення свого права, а лише свідчить про час, коли позивач почала вчиняти дії для його захисту.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Не погодившись з ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 та постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026, позивач звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить зазначені судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скаржник наголошує про те, що спір стосується виплати всіх сум, що належать позивачу при звільненні, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка, хоча і визначає тримісячний строк звернення до суду, але й визначає також початок перебігу такого строку - день одержання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. 
Проте суди попередніх інстанцій помилково пов`язували початок перебігу такого строку з днем, коли позивач дізнався (повинен був дізнатися) про порушення свого права, не з`ясувавши факт настання обставин, з якими закон пов`язує початок строку звернення до суду, а саме - день одержання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому вважає оскаржувані судові рішення законними й обґрунтованими, у зв`язку із чим просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку, відповідно до частини першої статті 122 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до абзацу першого статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до частини першої, другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX частину першу, другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спору та необхідністю застосування до питання визначення тривалості строку звернення вимог статті 233 КЗпП України.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив 19.11.2025 постанову у справі № 420/27284/24, у якій вирішував питання норми, яка підлягає застосуванню під час вирішення питання дотримання строків звернення до суду з вимогами публічних службовців про стягнення заробітної плати та прирівняних до неї виплат (стаття 122 КАС України чи стаття 233 КЗпП України), де у пунктах 34-37 зазначено таке.
Стаття 233 КЗпП України регулює питання строків звернення до суду у спорах щодо виплати всіх сум, які належать працівникові при звільненні. Таке регулювання є єдиним для всіх працівників незалежно від виду трудових відносин і характеру професійної діяльності. У постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду вказала, що норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну службу. Ураховуючи, що норми частини п`ятої статті 122 КАС України прямо не закріплюють положень щодо стягнення належних працівникові виплат під час проходження ним публічної служби, тоді як приписи статті 233 КЗпП України визначають строк звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, тому варто вважати, що стаття 233 КЗпП України є спеціальною нормою відносно частини п`ятої статті 122 КАС України, та підлягає застосуванню під час визначення строків звернення до суду з вимогами про стягнення належних працівникові виплат під час проходження ним публічної служби. Такий підхід має бути єдиним, як для осіб, які проходять публічну службу, так і для тих, які звільнені з неї, оскільки застосування різних строків звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці під час проходження служби та після звільнення з публічної служби, призведе до неоднакового підходу до захисту прав особи на отримання винагороди за працю.
Отже, суди попередніх інстанцій правильно обчислювали строк звернення з цим спором, виходячи з положень статті 233 КЗпП України.
Вирішуючи питання застосування статті 233 КЗпП України до триваючих правовідносин (до вимог про стягнення грошового забезпечення за період, охоплений обома вказаними вище редакціями статті 233 КЗпП України), Верховний Суд у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23) дійшов таких висновків.
Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином:
- правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України у попередній редакції;
- у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX.
Беручи до уваги, що у межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права у частині повернення позову щодо позовних вимог за період з 19.07.2022 по 15.08.2023, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про застосування до вказаного періоду частини другої статті 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX.
Разом з тим, колегія суддів наголошує, що частина друга статті 233 КЗпП України пов`язує можливість звернутися до суду з вимогами про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні у тримісячний строк з дня отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні
Основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. 
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у згаданій постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.
Чинне законодавство не передбачає єдиної форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності / відсутності порушеного права щодо належних виплат.
Разом з тим, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не встановили, чи отримувала позивач при звільненні документ, що відображав би фактичні суми нарахувань та виплат у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Визначаючи дату, з якої необхідно обчислювати строк звернення до суду, суди попередніх інстанцій виходили з того, що таким днем є дата звільнення позивача з військової служби. При цьому суди зазначили, що позивач щомісячно отримувала грошове забезпечення, а тому була обізнана з його розміром та мала можливість своєчасно з`ясувати складові такого забезпечення і правильність його нарахування.
Проте такий підхід не узгоджується з наведеними вище висновками Верховного Суду, відповідно до яких для визначення початку перебігу строку звернення до суду необхідно встановити дату отримання військовослужбовцем документа, який містить відомості про фактичні суми нарахувань та виплат і дає можливість об`єктивно встановити їх складові, розміри та можливу неповноту.
Отже, не встановивши, чи було надано позивачці при звільненні відповідний розрахунковий документ та коли саме вона з ним ознайомилася, суди попередніх інстанцій передчасно пов`язали початок перебігу тримісячного строку звернення до суду виключно з датою її звільнення.
Беручи до уваги викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для залишення позовної заяви в частині, що стосується періоду з 19.07.2022 по 15.08.2023, є передчасними.
У частині першій статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
За викладених обставин ухвала Луганського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 та постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026 підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, Верховний Суд враховує, що рішенням Вищої ради правосуддя від 21.05.2026 № 960/0/15-26 змінено із 01.06.2026 територіальну підсудність судових справ Луганського окружного адміністративного суду шляхом її передачі до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2026 у справі № 360/1756/25 скасувати.
Указану справу направити для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді А. Г. Загороднюк

В. М. Соколов