ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/4593/24 пров. № А/857/36386/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Микуляк П.П.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження в м. Ужгороді 30 липня 2025 року у справі № 260/4593/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

12.07.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив: визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України (через пункт пропуску «Чоп(Тиса)») від 15 червня 2024 року, прийняте відносно ОСОБА_1 .
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану, однак згідно з пункту 26 Правил перетинання державного кордону таке право не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2 - 8 частини 3 статті 23 Закону України №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Суд першої інстанції вказав, що право виїзду за межі України в умовах воєнного стану також особам, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність. Суд першої інстанції зазначив, що в оскаржуваному рішенні не зазначено які документи позивач повинен був надати і не надав для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон. Суд першої інстанції зауважив, що електронне відображення пенсійного посвідчення в мобільному застосунку «Дія» має таку ж юридичну силу, як і паперове пенсійне посвідчення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що прибувши до пункту пропуску «Міжнародний пропускний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)», позивач мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 21 цих Правил здійснює безпосередній супровід дружини з інвалідністю ІІ групи і супроводжує таку дружину для виїзду за межі України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що підстав для перетину державного кордону відповідно до ПКМУ № 57 у позивача не було. Скаржник вказує, що оскільки ОСОБА_1 не надав оригіналу або нотаріальної посвідченої копії пенсійного посвідчення дружини ОСОБА_2 , йому було відмовлено у перетині кордону. Скаржник вважає рішення про відмову у перетинанні державного кордону України законним та прийнятим в межах повноважень.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що електронне відображення пенсійного посвідчення має однакову з пенсійним посвідченням юридичну силу та строк дії, тому висновок суду першої інстанції про протиправність спірного рішення Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 15.06.2024 є законним та обґрунтованим.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України ІНФОРМАЦІЯ_3 , 15 червня 2024 року здійснював перетин державного кордону через пропускний пункт «Міжнародний пропускний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)» разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , яка є громадянкою України, особою з інвалідністю другої групи, з метою виїзду для лікування дружини.
На пропускному пункті «Міжнародний пропускний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)» подружжя пред`явило наступні документи: паспорт громадянина України, паспорт для виїзду за кордон, свідоцтво про шлюб, пенсійне посвідчення було продемонстровано в електронному застосунку «Дія».
Рішенням начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_4 від 15.06.2024 ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону України.
Вважаючи дії Державної прикордонної служби України, в особі уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону НОМЕР_2 прикордонного загону начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип Б) лейтенанта ОСОБА_5 у частині відмови у перетині державного кордону протиправними, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Ця стаття також передбачає, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Такими обмеженнями, зокрема є обмеження, передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, а також Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким в Україні запроваджено воєнний стан.
Пункт 3 вказаного Указу передбачає, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема статтею 33 Конституції України. 
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 389-VIII) в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Відповідно до положень статті 20, 22 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі -Закон № 2232-XII) на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.
Частиною 5 статті 1 Закону № 2232-XII встановлено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі -Закон № 3543-XII) встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, абзацом 3 пункту 2-1 яких встановлено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право, зокрема особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено та не заперечено відповідачем, що під час здійснення прикордонного контролю позивач надав: - паспорт громадянина України для виїзду закордон; свідоцтво про шлюб; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12AAB №342857, видане 04.12.2023; - військовий квиток офіцера запасу; електронне відображення пенсійного посвідчення, який було надано через застосунок «Дія».
Так, у Рішенні про відмову у перетинанні державного кордону України (через пункт пропуску «Чоп(Тиса)») від 15 червня 2024 року зазначено, що: «на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року», а також у відповідності до вимог ПКМУ № 57 (зі змінами) від 27.01.1995 року «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», громадянина України ОСОБА_1 , тимчасово обмежено у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєнного стану у зв`язку із відсутністю підстав виїзду».
Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1710-VI).
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Згідно зі статтями 6 та 14 Закону №1710-VI перетин державного кордону дозволяється лише за умови пред`явлення дійсних паспортних документів та, у передбачених випадках, інших документів, що підтверджують право особи на виїзд. Рішення про відмову в пропуску приймається уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України та оформлюється у встановленому порядку.
Громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 №457.
У рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що наданий при перетині кордону перелік документів підтверджує те, що позивач подав документи, які є підставою для виїзду за кордон особою, яка супроводжує дружину з числа осіб з інвалідністю ІІ групи. 
При цьому, відповідно до положень пункту 2 розділу І Порядку оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 03.11.2017 № 26-1, електронне відображення пенсійного посвідчення має однакову з пенсійним посвідченням юридичну силу та строк дії. 
Пунктом 1 розділу V вказаного Порядку закріплено, що електронне відображення пенсійного посвідчення формується автоматично за наявності в Реєстрі відомостей про виготовлений особі документ, що підтверджує призначення їй пенсії, в тому числі відцифрованого образу обличчя особи.
Слід зауважити, що електронне відображення пенсійного посвідчення використовується особою без додаткового пред`явлення пенсійного посвідчення у паперовій формі, електронного пенсійного посвідчення або платіжної картки, яка одночасно є пенсійним посвідченням (пункт 6 розділу V цього Порядку).
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що електронне відображення пенсійного посвідчення в мобільному застосунку «Дія» має таку ж юридичну силу, як і паперове пенсійне посвідчення.
Водночас, рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України є актом індивідуальної дії, загальними вимогами, які висуваються до такого, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).
Разом з тим, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону, відповідач не зазначив, які документи позивач повинен був надати і не надав для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон.
Крім цього, у оскаржуваному рішенні не вказані чіткі причини (підстави) відмови в перетині державного кордону України громадянину України, зокрема, які документи потрібно надати громадянину.
Отже, рішення відповідача, з огляду на наведені в ньому причини (підстави), є таким, що не відповідає критеріям законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, а тому таке підлягає скасуванню як протиправне.
Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12 листопада 2024 року у справі №380/11916/22 (адміністративне провадження №К/990/17446/23).
З вище наведеного модні дійти висновку, що позивач під час проведення паспортного контролю надав документи, які передбачені пунктом 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України та підтверджували його право на перетин державного кордону під час дії воєнного стану.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що подані позивачем документи надавали йому право виїзду за межі території України, а тому оскаржуване рішення відповідачем прийнято без дотриманням чинного законодавства та принципів, передбачених ст.2 КАС України, є протиправним та підлягає скасуванню.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у справі № 260/4593/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний