| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/44436/24 суддя першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
судді-доповідача - Воловика С.В., 
суддів - Кравченка Є.Д., Осіпової О.О.,
за участі секретаря судового засідання - Бетіна М.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Чуприни О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційні скарги Національного антикорупційного бюро України та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 320/44436/24 за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Національного антикорупційного бюро України (далі - відповідач, НАБУ, Національне бюро) у якій просив суд: визнати протиправними та скасувати накази № 1911-Н від 30.08.2024 та № 17-ДСК від 23.07.2024 у частині, що стосується Юридичного управління; поновити на посаді керівника Юридичного управління або на рівнозначній посаді державної служби; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 320/44436/24 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ № 1911-Н від 30.08.2024; ОСОБА_1 поновлено на посаді керівника Юридичного управління Національного бюро; з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 956 067,75 грн. У задоволенні інших позовних вимог (про скасування наказу № 17-ДСК та про поновлення на рівнозначній посаді) відмовлено. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що НАБУ не довело належними та допустимими доказами факту порівняння професійної підготовки та професійних компетентностей позивача з вимогами до наявних на момент звільнення 33 вакантних посад державної служби, оскільки такого порівняння у письмовій формі (довідки, акта тощо) складено не було. Одночасно суд встановив, що відповідач не довів порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивача з іншими працівниками в розумінні статті 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а також визнав правомірним наказ № 17-ДСК, відмовивши в його скасуванні з мотивів невтручання суду у дискреційні повноваження керівника державного органу щодо визначення організаційної структури.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, НАБУ звернулося з апеляційною скаргою, у якій вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що обов`язок, встановлений частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII) стосується виключно посад, які відповідають професійній підготовці та професійним компетентностям державного службовця, а не всіх наявних вакансій як таких. НАБУ наголосило на тому, що факт проведення відповідного аналізу підтверджується службовою запискою Управління по роботі з персоналом № 17/49504-10 від 23.12.2025 та може бути підтверджений показаннями свідка ОСОБА_2 , у виклику якого судом першої інстанції неправомірно відмовлено.
У зв`язку з цим відповідач звернув увагу на порівняльну таблицю професійних компетентностей позивача з вимогами до вакантних посад, а також на незастосування статті 42 КЗпП України, з огляду на унікальність посади керівника Юридичного управління в структурі Національного бюро
Крім того НАБУ зауважило, що висновки Верховного Суду у справі № 816/1232/17 щодо права (а не обов`язку) роботодавця здійснювати перестановку працівників у межах однорідних посад є нерелевантними, позаяк посади, які не підлягали скороченню, не є однорідними щодо посади позивача.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.01.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
ОСОБА_1 також не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 320/44436/24, звернувся з апеляційною скаргою у якій посилався на те, що дискреційні повноваження Директора Національного бюро щодо визначення структури органу не є абсолютними і підлягають судовому контролю на предмет добросовісності, неупередженості та недискримінаційності їх реалізації, чого відповідач не довів.
Позивач зауважив на тому, що реорганізація Юридичного управління була фіктивною і фактично прикривала його особисте звільнення, про що свідчить, зокрема, збереження функціоналу колишніх відділів управління в незмінному вигляді. 
На переконання ОСОБА_1 , зміна найменування підрозділів щодо інших працівників юридичної служби є підставою зміни істотних умов державної служби, яка не передбачена чинною редакцією статті 43 Закону № 889-VIII, у зв`язку з чим свідчить про вибіркове застосування процедур. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2026 відкрито провадження за скаргою, встановлено строк для подання відзиву, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
У відзиві на апеляційну скаргу НАБУ позивач зауважив на правомірності відмови у виклику свідка ОСОБА_2 , оскільки відповідне клопотання подано із порушенням встановлених строку та вимог щодо його змісту; а також на неможливості врахування порівняльної таблиці як доказу проведення відповідного аналізу до моменту звільнення, позаяк ця таблиця не існувала ні станом на дату прийняття оскаржуваних наказів, ні станом на день розгляду справи судом першої інстанції. 
ОСОБА_1 звернув увагу на те, що обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача з моменту виникнення спору, а не з моменту ухвалення для нього несприятливого судового рішення.
Крім того позивач зазначив, що посади в новостворених відділах протягом певного періоду часу залишалися вакантними і він, з огляду на профіль освіти та досвід (правове забезпечення, судове представництво), відповідав вимогам, що висувалися до цих посад.
НАБУ у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначило, що відповідно до частини третьої статті 5 та пункту 4 частини першої статті 8 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" № 1698-VII від 14.10.2014 (далі - Закон № 1698-VII) визначення структури, штатного розкладу та штатної чисельності Національного бюро віднесено до виключної компетенції його Директора, а надані Директору міжнародними партнерами рекомендації мали виключно дорадчий характер і були самостійно імплементовані Національним бюро власним розпорядчим актом.
Відповідач зауважив, що реорганізація мала реальний, а не фіктивний характер, оскільки Юридичне управління як окрема управлінська ланка припинило існування, а його функції розподілено між двома новоствореними самостійними підрозділами.
Крім того, НАБУ акцентувало увагу на тому, що посади у новостворених підрозділах не були вакантними, оскільки заміщувалися працівниками, які продовжували виконання тих самих посадових обов`язків в порядку зміни істотних умов державної служби. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 розгляд апеляційних скарг призначено у відкритому судовому засіданні на 19.03.2026 о 12 год 20 хв.
На підставі розпорядження керівника апарату № 5732 від 08.06.2026 здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 320/44436/24.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2026 розгляд апеляційних скарг призначено у відкритому судовому засіданні на 19.08.2026 о 14 год 30 хв. 
Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
ОСОБА_1 з 2015 року обіймав посаду керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України, маючи повну вищу юридичну освіту, здобуту у 1998 році, та стаж роботи за фахом близько 26 років, зокрема в органах прокуратури (1998-2010), у комерційному та банківському секторі (2010-2015) і безпосередньо в Національному бюро (2015-2024), а також рівень володіння англійською мовою, зазначений в особовій справі як "задовільно".
Дорученням Директора Національного бюро № 01/19435-17 від 22.07.2024 ініційовано реформування Юридичного управління як єдиного структурного підрозділу шляхом виведення зі складу управління відділу правового забезпечення та супроводження представництва в судах та міжнародно-правового відділу і утворення на їх основі двох самостійних структурних підрозділів з прямим підпорядкуванням Директору. 
Доручення обґрунтовувалося метою підвищення ефективності протидії кримінальним корупційним правопорушенням, юридичного супроводження міжнародного співробітництва та представництва інтересів Національного бюро в юрисдикційних органах. 
Наказом Директора Національного бюро від 08.02.2024 було затверджено план імплементації заходів за результатами проведеної у 2023 році технічної оцінки діяльності Національного бюро, пункт 64 якого передбачав впровадження рекомендацій експертів щодо оптимізації роботи Юридичного управління. 
У зв`язку з цим 03.06.2024 відбулося засідання робочої групи, на якому заступник Директора Національного бюро доповідав про результати дослідження навантаження в Юридичному управлінні та дві концепції його реформування.
Так, 23.07.2024 видано наказ № 17-ДСК "Про затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного антикорупційного бюро України", яким, з 24.07.2024, затверджено нову структуру, в якій Юридичне управління як окремий структурний підрозділ, а відповідно і посади "керівник Юридичного управління" та "заступник керівника Юридичного управління", були відсутні. 
Натомість утворено два самостійних підрозділи - Відділ юридичного забезпечення та представництва в судах і Міжнародно-правовий відділ, кожен з прямим підпорядкуванням Директору. 
Працівники колишніх відділів у складі Юридичного управління (начальники відділів, головні спеціалісти) продовжили виконання тих самих посадових обов`язків у складі новостворених самостійних підрозділів, фактичний перехід їх обліку до нових підрозділів відбувся 01.08.2024.
В той же час, 05.08.2024 ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням № 01/19750-00 від 24.07.2024 про скорочення займаної ним посади та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VII, в якому також зазначалося про відсутність можливості запропонувати йому іншу рівнозначну посаду державної служби за результатами проведеного аналізу наявних вакансій та його професійних якостей. Листом № 17-294/24321 від 20.08.2024 відповідач повторно повідомив позивача про відсутність такої можливості. 
Наказом № 1911-Н від 30.08.2024 державну службу позивача припинено, а його самого звільнено із займаної посади з 05.09.2024.
Вважаючи звільнення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування наказів щодо затвердження структури та звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку. 
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною третьою статті 5 та пунктом 4 частини першої статті 8 Закону № 1698-VII структуру, штатний розклад та штатну чисельність центрального і територіальних управлінь Національного бюро віднесено до виключних повноважень Директора Національного бюро. При цьому вимоги Кабінету Міністрів України щодо формування структури апарату центральних органів виконавчої влади на Національне бюро не поширюються. 
Частина третя статті 4 згаданого Закону забороняє незаконне втручання будь-яких органів, посадових осіб та інших фізичних або юридичних осіб у діяльність Національного бюро.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури державного органу. 
Згідно з абзацом першим частини третьої зазначеної статті суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення на цій підставі у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. 
Абзацом другим частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення суб`єкт призначення пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, при цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
За змістом абзацу третього вказаної частини, звільнення на цій підставі допускається лише у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови державного службовця від запропонованого переведення. 
Статтею 20 Закону № 889-VIII визначення вимог до професійної компетентності на конкретних посадах (профілів посад) віднесено до повноважень суб`єкта призначення, а частина п`ята статті 22 цього Закону допускає переведення державного службовця на вакантну посаду без конкурсу. 
Частинами третьою, четвертою статті 43 Закону № 889-VIII до істотних умов державної служби, зміна яких потребує окремої процедури письмового повідомлення, віднесено зміну належності посади до певної категорії, основних посадових обов`язків, умов оплати праці та соціально-побутового забезпечення, режиму служби та місця розташування державного органу. 
Статтею 88 Закону № 889-VIII поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, визначено самостійною підставою для припинення державної служби іншої особи, яка на цей час обіймає відповідну посаду.
Відповідно до частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що Директор Національного бюро має виключні повноваження щодо визначення його структури та штатної чисельності, однак реалізація таких повноважень не звільняє суб`єкта призначення від обов`язку дотримуватися встановленої законом процедури скорочення посади державного службовця. 
Зокрема, у разі зміни структури державного органу має бути належно обґрунтована необхідність скорочення конкретної посади, державного службовця завчасно письмово попереджено та одночасно запропоновано всі наявні рівнозначні (а у визначених законом випадках нижчі) посади з урахуванням його професійної підготовки, компетентностей і переважного права на залишення на роботі. 
Недотримання зазначених гарантій та вимог, у тому числі безпідставне неврахування можливості переведення чи поновлення іншої особи на посаді, може свідчити про незаконність звільнення та бути підставою для поновлення державного службовця на попередній посаді.
Оцінюючи межі судового контролю за рішенням Директора Національного бюро щодо структури та штатного розпису, колегія суддів враховує, що дискреційними є повноваження, реалізація яких передбачає можливість суб`єкта владних повноважень самостійно, на власний розсуд, обирати один з кількох правомірних варіантів рішення, тоді як повноваження не є дискреційними, якщо існує лише один законний варіант поведінки (постанова Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 823/59/17). 
Водночас наявність дискреції не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку діяти в межах критеріїв частини другої статті 2 КАС України, а завданням адміністративного суду є перевірка законності, добросовісності та безсторонності реалізації дискреційних повноважень, а не оцінка доцільності управлінського рішення. 
Саме з цих підстав усталеною є практика Верховного Суду, згідно з якою суд не вправі оцінювати доцільність та правомірність скорочення штату чи чисельності працівників як таких, оскільки визначення структури та штату належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, а завданням суду є перевірка додержання встановленої законом процедури звільнення (постанови Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі № 696/985/15-ц, від 12.01.2021 у справі № 753/9240/18).
Надаючи оцінку змісту та обсягу обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю, який попереджається про звільнення у зв`язку зі скороченням посади, іншу посаду державної служби, колегія суддів враховує, що зміст цього обов`язку упродовж часу дії Закону № 889-VIII неодноразово змінювався: у редакції Закону України № 440-IX від 14.01.2020 суб`єкт призначення лише "міг" пропонувати будь-яку вакантну посаду, у зв`язку з чим Верховний Суд виходив з того, що на нього не покладався обов`язок працевлаштування державного службовця, що вивільняється (постанови Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, від 08.12.2021 у справі № 380/3646/20 та інші). 
Із набранням чинності Законом України № 1285-IX від 23.02.2021 частину третю статті 87 Закону № 889-VIII викладено імперативно: суб`єкт призначення зобов`язаний одночасно з попередженням про звільнення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а звільнення допускається лише за відсутності можливості запропонувати такі посади. 
Верховний Суд у постановах від 11.05.2023 у справі № 380/9574/21, від 12.10.2023 у справі № 380/10238/21 та від 02.11.2023 у справі № 380/9055/22 сформував правову позицію, за якою в разі реорганізації державного органу суб`єкт призначення повинен запропонувати державному службовцю, попередженому про звільнення, усі вакантні посади (за умови їх наявності), на які його можна було б перевести з огляду на професійну підготовку та професійні компетентності, а частина п`ята статті 22 Закону № 889-VIII дозволяє здійснити таке переведення без конкурсу. 
При цьому обов`язок з працевлаштування покладається на суб`єкта призначення з моменту виникнення обставин, що зумовлюють можливе вивільнення, і охоплює вакантні посади, які з`явилися протягом усього періоду від попередження до звільнення (постанови Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 807/3588/14, від 27.05.2020 у справі № 813/1715/16). 
Колегія суддів зазначає, що оскільки обов`язок доказування правомірності свого рішення покладено на суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 77 КАС України), саме він повинен довести суду достовірними та належними доказами як перелік вакантних посад, наявних протягом усього періоду вивільнення, так і те, що жодна з них не відповідала професійній підготовці та компетентностям державного службовця.
Застосовуючи приписи статті 42 КЗпП України колегія суддів виходить із сталих висновків Верховного Суду, згідно з якими визначення переважного права на залишення на роботі проводиться серед працівників, які обіймають одну й ту саму (тотожну) посаду, а застосування критеріїв кваліфікації та продуктивності праці можливе лише за наявності кількох працівників - претендентів на обмежену кількість однакових посад, що підлягають скороченню (постанова Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 753/3889/17). 
Якщо ж посада є єдиною на підприємстві (в установі) і підлягає виведенню зі штатного розпису, застосування статті 42 КЗпП України є помилковим з огляду на об`єктивну відсутність суб`єктів порівняння (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 756/5243/17). 
Право роботодавця здійснити перестановку (перегрупування) працівників, перевівши більш кваліфікованого працівника на посаду менш кваліфікованого в межах однорідних професій і посад, є саме правом, а не обов`язком роботодавця, і не може підмінятися судовим рішенням, яке зобов`язувало б роботодавця звільнити одного працівника заради працевлаштування іншого (постанова Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17).
Також колегія суддів звертає увагу на те, що абзац другий частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII не встановлює обов`язкової форми фіксації порівняння професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця з вимогами вакантних посад. Такої форми не передбачають і підзаконні акти, що регулюють процедуру звільнення державних службовців за скороченням посади. 
Відповідно до статті 72 КАС України доказами є будь-які фактичні дані, а стаття 90 цього Кодексу зобов`язує суд оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні в сукупності, а не на наявності чи відсутності одного конкретного виду документа. 
Ототожнення відсутності окремого письмового документа (довідки, акта) з недотриманням установленої законом процедури звільнення означає застосування до спірних правовідносин стандарту доказування, який не випливає ні з тексту закону, ні із загальних засад адміністративного судочинства, і водночас залишає поза увагою те, що суб`єкт владних повноважень може довести відповідну обставину будь-якою сукупністю належних і допустимих доказів, включно з наявною діловою кореспонденцією, поясненнями сторони та письмовими доказами, дослідженими вже на стадії апеляційного провадження. 
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, наполягаючи на протиправності наказу № 17-ДСК від 23.07.2024, позивач вказує на фіктивність реорганізації Юридичного управління, збереження функціоналу колишніх відділів управління в незмінному вигляді та вибіркове застосування встановлених процедур. 
Втім, колегія суддів не може погодитись з указаними доводами ОСОБА_1 , оскільки визначення структури, штатного розкладу та штатної чисельності Національного бюро законом віднесено до виключної компетенції Директора Національного бюро (частина третя статті 5, пункт 4 частини першої статті 8 Закону № 1698-VII), а завданням адміністративного суду у спорі такої категорії є перевірка додержання встановленої законом процедури й меж дискреції, а не оцінка управлінської доцільності конкретної моделі побудови юридичної служби органу. 
Як убачається з матеріалів справи, рішення про реорганізацію Юридичного управління ухвалювалося не одномоментно і не довільно, а на підставі послідовного управлінського процесу: доручення Директора від 22.07.2024, затвердженого раніше (08.02.2024) плану імплементації рекомендацій за результатами технічної оцінки діяльності Національного бюро 2023 року та обговорення двох концепцій реформування на засіданні робочої групи 03.06.2024. 
Метою реорганізації визначено підвищення ефективності протидії корупційним правопорушенням, юридичного супроводження міжнародного співробітництва та представництва в юрисдикційних органах, яка є легітимною управлінською метою, а надані міжнародними партнерами рекомендації, які лягли в основу самостійно затвердженого Директором плану імплементації, мали дорадчий характер і не можуть розцінюватися як заборонене статтею 4 Закону № 1698-VII втручання в діяльність Національного бюро, оскільки рішення про їх врахування прийняте органом самостійно, власним розпорядчим актом. 
Колегія суддів зазначає, що об`єктивними наслідками наказу № 17-ДСК від 23.07.2024 є утворення двох самостійних структурних підрозділів з прямим підпорядкуванням Директору замість єдиного управління з проміжною ланкою управління в особі його керівника, що свідчить про реальний характер реорганізації, а не про зміну управлінської вертикалі. 
Та обставина, що працівники нижчої ланки (начальники відділів, головні спеціалісти) продовжили виконання тих самих функціональних обов`язків, є природним наслідком будь-якої реорганізації, спрямованої на зміну рівня підпорядкування, а не доказом її фіктивності, тоді як управлінська ланка, яку виконував саме позивач - керівництво єдиним управлінням у складі двох відділів, з об`єктивних причин зникла, оскільки в новій структурі відсутня посада, якій одночасно підпорядковувалися б обидва новостворені самостійні підрозділи. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що факт продовження виконання працівниками нижчої ланки тотожних функціональних обов`язків оцінюється судом у двох самостійних правових площинах, які не підміняють одна одну: для цілей встановлення реальності (нефіктивності) реорганізації юридичне значення має об`єктивна зміна структурної підпорядкованості та кількості управлінських ланок, а не незмінність змісту роботи виконавців; натомість для цілей встановлення наявності чи відсутності вакантної посади, на яку міг би розраховувати позивач, юридичне значення має обставина фактичного заміщення посади конкретним працівником незалежно від моменту її кадрового оформлення. Застосування цих двох критеріїв до різних фактичних обставин справи не є суперечливим, а відображає відмінність предмета доказування за кожним з доводів позивача.
Перевіряючи оскаржуване рішення на предмет добросовісності та безсторонності його прийняття, колегія суддів враховує, що рішення про реформування Юридичного управління є складовою частиною плану імплементації рекомендацій, затвердженого ще 08.02.2024, тобто задовго до будь-яких дій, безпосередньо спрямованих на припинення державної служби позивача, і не було ухвалене вибірково щодо конкретної посади чи особи, а охопило реорганізацію структурного підрозділу в цілому. Матеріали справи не містять доказів наявності у Директора Національного бюро особистих мотивів чи конфлікту з позивачем, які могли б свідчити про упередженість прийнятого рішення.
Щодо пропорційності оскаржуваних рішень колегія суддів зазначає, що несприятливі наслідки для позивача обмежені гарантіями, які прямо передбачені абзацами другим і третім частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII: завчасне письмове попередження, обов`язок запропонувати рівнозначну посаду за наявності такої можливості та допустимість звільнення лише за відсутності такої можливості. Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені гарантії дотримано, а можливість переведення позивача на іншу посаду об`єктивно була відсутня, несприятливі наслідки звільнення позивача є пропорційними легітимній меті реорганізації, а необхідний баланс між інтересами позивача та цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані рішення, не порушено.
Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів робить висновок про відповідність оскаржуваного наказу № 17-ДСК від 23.07.2024 критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та, як наслідок, про відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
При цьому, посилання позивача на невідповідність зміни підпорядкування працівників юридичної служби переліку істотних умов державної служби, наведеному в частинах третій, четвертій статті 43 Закону № 889-VIII, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правова кваліфікація умов проходження служби інших, ніж позивач, працівників не є предметом цього спору і сама по собі не свідчить про неправомірність реалізації Директором Національного бюро дискреційних повноважень щодо визначення структури органу.
Колегія суддів додатково зауважує, що застосування різного правового режиму до посади позивача та до посад інших працівників юридичної служби не є ознакою вибіркового чи довільного застосування процедур, а є закономірним наслідком різного правового значення відповідних організаційних змін: посада позивача як управлінська ланка була виключена зі штатного розпису внаслідок ліквідації Юридичного управління як окремого структурного підрозділу, тоді як посади інших працівників збережено зі зміною їх підпорядкування без зміни змісту посадових обов`язків, що за своєю правовою природою є різними видами організаційних змін, які підпадають під дію різних правових норм. 
Такий підхід узгоджується з критеріями правомірності, визначеними пунктом 7 частини другої статті 2 КАС України, оскільки принцип рівності перед законом та заборона дискримінації передбачають однакове застосування закону до подібних, а не до всіх без розбору правовідносин: застосування різних процедур до організаційних змін, які є різними за своєю юридичною природою та правовими наслідками для відповідних посад, є не порушенням цього принципу, а його послідовною реалізацією.
З приводу доводів НАБУ щодо дотримання процедури припинення державної служби позивача та правомірність відповідного оскаржуваного наказу, колегія суддів зазначає, що за змістом наданої порівняльної таблиці у сукупності з наявними в матеріалах справи особовою справою позивача, профілями вакантних посад, попередженням № 01/19750-00 від 24.07.2024 та листом № 17-294/24321 від 20.08.2024, ОСОБА_1 має повну вищу юридичну освіту за спеціальністю "Правознавство" та багаторічний досвід роботи у сферах кримінального процесу, представництва інтересів у судах і загального правового забезпечення діяльності органу.
Водночас позивач не має профільної освіти чи досвіду роботи у сферах економіки, фінансів, бухгалтерського обліку, інформаційних технологій чи зв`язків з громадськістю, а рівень володіння англійською мовою, зазначений в його особовій справі як "задовільно", є недостатнім для виконання посадових обов`язків, безпосередньо пов`язаних з міжнародною співпрацею. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що із 33 вакантних посад, наявних у Національному бюро в спірний період, жодна не належала до сфери діяльності, що відповідала б спеціальності та досвіду позивача: посади детективів з фінансових і цифрових розслідувань вимагали профільної вищої освіти з економіки, фінансів чи інформаційних технологій; посади, пов`язані з міжнародною співпрацею, - вільного або професійного рівня володіння англійською мовою; посади внутрішнього аудиту - досвіду аудиторської діяльності; посади підрозділу комунікацій - досвіду роботи у сфері зв`язків з громадськістю та засобами масової інформації. 
При цьому колегія суддів враховує, що позивач не скористався об`єктивно наявною в нього можливістю вказати конкретну вакантну посаду з числа згаданих 33, яка б, на його переконання, відповідала його професійній підготовці. 
Посилання позивача на неврахування як доказу порівняльної таблиці професійних компетентностей, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до частини четвертої статті 308, частини третьої статті 367 КАС України прийняття такого доказу можливе за умови обґрунтування поважності причин його неподання суду першої інстанції. 
Сама по собі необхідність формалізації порівняння, що виникла вже після ухвалення несприятливого для відповідача рішення, не є достатньою поважною причиною в розумінні цих норм, оскільки покладений на суб`єкта владних повноважень частиною другою статті 77 КАС України обов`язок доведення правомірності свого рішення виникає з моменту звернення особи з відповідним позовом, а не з моменту ухвалення не на його користь судового рішення. 
Разом з тим колегія суддів враховує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині наказу № 17-ДСК та застосував до спірних правовідносин власний, вужчий за змістом стандарт доказування обов`язку, встановленого абзацом другим частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, а саме визнав достатнім доказом виконання цього обов`язку виключно окремий письмовий документ з фіксацією порівняння. Зазначений підхід, що визначив результат розгляду справи судом першої інстанції, не був заздалегідь відомий відповідачу на момент подання відзиву та формування доказової бази у суді першої інстанції, а тому подання відповідачем на стадії апеляційного перегляду доказів, спрямованих на спростування саме цього підходу, оцінюється колегією суддів не з точки зору поважності причин його неподання раніше, а за критеріями змісту, вірогідності та узгодженості цих доказів з іншими наявними в матеріалах справи документами.
Колегія суддів наголошує, що визнання зазначеної обставини підставою для прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду не змінює встановленого частиною другою статті 77 КАС України моменту виникнення у відповідача обов`язку доведення правомірності оскаржуваного рішення, а стосується виключно моменту, з якого відповідач міг об`єктивно визначити конкретний спосіб виконання цього обов`язку. 
Принцип змагальності сторін (стаття 9 КАС України) та неприпустимість ухвалення судового рішення на підставі стандарту доказування, який не міг бути завчасно передбачений учасником справи і щодо якого він був позбавлений можливості надати заперечення чи докази до ухвалення рішення, виключають покладення на відповідача негативних наслідків неподання доказів на спростування правової позиції, сформульованої судом вперше в оскаржуваному рішенні, а не в процесуальних документах позивача під час розгляду справи судом першої інстанції. 
Колегія суддів зауважує, що йдеться про вузький виняток, застосовний лише тоді, коли суд першої інстанції визнає єдино допустимим доказом виконання встановленого законом обов`язку конкретний вид документа, не передбачений ні законом, ні підзаконними актами, ні усталеною практикою його застосування, а не про загальне право сторони доповнювати доказову базу в апеляційному провадженні з мотивів незгоди з результатом розгляду справи.
Разом з тим, оцінюючи порівняльну таблицю професійних компетентностей в сукупності з іншими обставинами, колегія суддів зважає на те, що дані, покладені в основу таблиці, це відомості особової справи позивача про його освіту, стаж роботи та рівень володіння іноземною мовою, з одного боку, та затверджені профілі 33 вакантних посад державної служби, наявних у Національному бюро в період з 24.07.2024 по 05.09.2024, з іншого. Ці дані є об`єктивними, документально зафіксованими, існували на момент звільнення позивача і сторонами по суті не заперечуються, а таблиця є лише формою їх систематизованого викладення, а не новою фактичною обставиною.
Позивач, ознайомившись зі змістом таблиці на стадії апеляційного провадження, реалізував право на подання заперечень проти неї у відзиві та додаткових поясненнях, а тому прийняття цього доказу не порушує принципу змагальності сторін та рівності їх процесуальних можливостей.
Колегія суддів окремо звертає увагу на те, що службова записка Управління по роботі з персоналом № 17/49504-10 датована 23.12.2025, тобто складена вже після ухвалення рішення судом першої інстанції від 04.12.2025. З огляду на це зазначена службова записка сама по собі не може розглядатися як самостійний і достатній доказ проведення порівняння професійної підготовки та компетентностей позивача з вимогами вакантних посад станом на час його звільнення, а її доказове значення є допоміжним стосовно наведених вище об`єктивних і документально зафіксованих даних. 
Визначальним для висновку колегії суддів є не факт існування чи момент складення цієї службової записки або порівняльної таблиці, а встановлена судом апеляційної інстанції на підставі первинних документів, що існували на час звільнення позивача (особової справи позивача та профілів вакантних посад), відсутність серед 33 вакансій жодної, що відповідала б професійній підготовці та компетентностям позивача.
Колегія суддів окремо наголошує, що наведений висновок про відсутність серед наявних вакансій посади, яка відповідала б професійній підготовці та компетентностям позивача, зберігає силу незалежно від оцінки службової записки № 17/49504-10 від 23.12.2025: він ґрунтується на зіставленні особової справи позивача та затверджених профілів 33 вакантних посад - документів, що існували станом на час звільнення позивача та зміст яких сторонами не оспорюється, а тому виключення службової записки з доказової бази як такої, що складена після ухвалення рішення судом першої інстанції, не змінює встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи.
Відмова від дослідження документа, здатного підтвердити обставину, що має вирішальне значення для оцінки правомірності звільнення особи з публічної служби, виключно з формальних міркувань про момент його виготовлення не узгоджувалася б із завданням адміністративного судочинства щодо справедливого та повного вирішення спору, визначеним статтею 2 КАС України. 
Також колегія суддів не приймає до уваги і доводи ОСОБА_1 про наявність вакантних посад керівників новостворених Відділу юридичного забезпечення та представництва в судах і Міжнародно-правового відділу, позаяк під час розгляду справи встановлено, що протягом усього спірного періоду ці посади фактично безперервно обіймали працівники, які до створення зазначених структурних підрозділів займали аналогічні за змістом посади начальників відділів у складі Юридичного управління та після зміни структури продовжили виконувати ті самі посадові обов`язки в порядку зміни підпорядкування.
З огляду на зазначене, згадані посади не були фактично вільними для заміщення і цього висновку не спростовує те, що з суто облікових причин перехід зазначених працівників до новостворених підрозділів у кадровому діловодстві було оформлено з 01.08.2024. Адже частина п`ята статті 22 Закону № 889-VIII, на яку посилається позивач, передбачає переведення державного службовця саме на вакантну посаду, тобто посаду, яка на момент такого переведення є вільною та не заміщена іншим державним службовцем. Інше тлумачення цієї норми фактично допускало б одночасне заміщення однієї посади двома державними службовцями.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено відсутність у період з 24.07.2024 по 05.09.2024 вакантних посад державної служби, які б відповідали професійній підготовці та професійним компетентностям позивача у розумінні абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.
Тобто, обов`язок НАБУ щодо з`ясування можливості подальшого працевлаштування позивача на іншій посаді державної служби був реалізований належним чином, а відсутність вакантних посад, які відповідали б його професійній підготовці та компетентностям, об`єктивно унеможливлювала його переведення чи призначення на іншу посаду. 
За таких обставин оскаржуваний наказ про звільнення відповідає критеріям правомірності, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, що свідчить про відсутність правових підстав для його скасування.
Висновок суду першої інстанції про протилежне, на переконання колегії суддів, зумовлений надмірним формалізованим підходом до оцінки доказів. Суд першої інстанції фактично надав визначального значення відсутності окремого письмового документа, який би безпосередньо фіксував результати проведення відповідного аналізу, залишивши поза належною оцінкою сукупність інших доказів, що підтверджують як проведення такого аналізу, так і його результати.
При цьому сама по собі відсутність окремого документа з назвою, яка б прямо відповідала формулюванню «аналіз наявності вакантних посад», не може свідчити про невиконання роботодавцем відповідного обов`язку, якщо факт проведення такого аналізу та його результати підтверджуються іншими належними й допустимими доказами. Процесуальний закон не встановлює виключного способу документального оформлення зазначених дій, а тому оцінка їх належності має здійснюватися з урахуванням усієї сукупності доказів у справі.
Більше того, висновок суду першої інстанції про недоведеність проведення відповідного аналізу було зроблено без вичерпання процесуальних можливостей для з`ясування обставин його проведення, зокрема шляхом дослідження доказів та допиту свідка, виклик якого був заявлений учасником справи. Такий підхід не відповідає завданню адміністративного судочинства щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи і, як наслідок, призвів до неповного встановлення юридично значущих обставин та неправильного застосування абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.
Колегія суддів зазначає, що допит свідка ОСОБА_2 на стадії апеляційного перегляду не є необхідним для ухвалення рішення у цій справі, оскільки, на відміну від суду першої інстанції, колегія суддів встановлює відсутність у позивача права на переведення на іншу посаду не з посилання на усні пояснення посадової особи про хід проведеного аналізу, а на підставі самостійного дослідження та зіставлення первинних письмових доказів - особової справи позивача і затверджених профілів 33 вакантних посад, зміст яких сторонами не оспорюється. 
За таких обставин показання свідка щодо внутрішньої процедури проведення аналізу не мали б визначального значення для встановлення обставини, яка перевіряється судом безпосередньо за об`єктивними документами, а тому неврахування клопотання про виклик цього свідка на стадії апеляційного провадження не порушує права позивача на всебічний і повний розгляд справи. 
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 90 КАС України усні пояснення підлягають оцінці в сукупності з іншими доказами і не можуть спростовувати зміст письмових доказів, достовірність яких сторонами не заперечується. Позивач, зі свого боку, не був позбавлений можливості подати письмові заперечення проти змісту порівняльної таблиці та долучених профілів вакантних посад і фактично реалізував це право у відзиві та додаткових поясненнях, чим забезпечено його право на змагальний процес без необхідності усного допиту свідка.
Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності доведення порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивача з іншими працівниками у порядку, передбаченому статтею 42 КЗпП України.
Як установлено судом, на момент звільнення позивач обіймав єдину посаду керівника Юридичного управління у структурі Національного бюро. Ця посада була скорочена не внаслідок зменшення чисельності працівників, які обіймали кілька однакових посад, а у зв`язку з ліквідацією самого Юридичного управління як структурного підрозділу.
Такі обставини свідчать про відсутність предмету для порівняння працівників за критеріями кваліфікації та продуктивності праці, передбаченими статтею 42 КЗпП України. Застосування переважного права на залишення на роботі передбачає ситуацію, коли роботодавець скорочує кількість працівників за наявності кількох працівників, які обіймають однакові або однорідні посади та претендують на обмежену кількість таких посад. 
Натомість у спірних правовідносинах, інші працівники, які обіймали тотожну посаду керівника Юридичного управління відсутні, у зв`язку з чим питання про те, хто з них має переважне право на залишення на роботі, позбавлене практичного та юридичного змісту, а покладення на відповідача обов`язку проводити порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивача з працівниками, які обіймали інші посади, фактично означало б поширення статті 42 КЗпП України на правовідносини, які не охоплюються її предметом регулювання.
Так само необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про обов`язковість переведення позивача на одну з інших посад, що існували у структурі Національного бюро після проведення організаційних змін.
Посади начальників новостворених відділів та посади головних спеціалістів не є тотожними або однорідними з посадою керівника управління ані за обсягом службових повноважень і відповідальністю, ані за характером виконуваних функцій та кваліфікаційними вимогами. Відтак сама лише наявність таких посад у штатній структурі Національного бюро не свідчить про наявність у позивача безумовного права на їх зайняття.
При цьому висновок Верховного Суду у справі № 816/1232/17 щодо можливості перестановки (переведення) працівників у межах однорідних посад не може тлумачитися як встановлення безумовного обов`язку роботодавця здійснювати таку перестановку в кожному випадку зміни структури чи скорочення посади. Така можливість є способом реалізації дискреційних повноважень роботодавця за наявності відповідних організаційних та кадрових передумов, а не самостійною гарантією збереження конкретним працівником посади.
Отже, сукупність установлених обставин свідчить про те, що НАБУ не мало об`єктивного обов`язку ані застосовувати критерії переважного права, визначені статтею 42 КЗпП України, ані переводити позивача на іншу посаду, яка не була тотожною чи однорідною посаді, яку він обіймав.
З огляду на встановлену правомірність оскаржуваного наказу про звільнення, відсутні й правові підстави для застосування способів захисту, передбачених статтею 235 КЗпП України, зокрема поновлення позивача на посаді керівника Юридичного управління або на рівнозначній посаді державної служби та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначені способи захисту є похідними від встановлення незаконності звільнення, тоді як у цій справі такої незаконності колегія суддів не встановила.
Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин адміністративної справи, підтверджених дослідженими судом доказами, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України передбачено, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При цьому відповідно до частини другої цієї статті порушення норм процесуального права є підставою для скасування або зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Неправильне застосування норм матеріального права має місце, зокрема, у разі неправильного тлумачення закону, застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З урахуванням наведеного колегія суддів робить висновок, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи в частині хронології подій, які передували звільненню позивача, однак надав їм неправильну правову оцінку.
Зокрема, суд першої інстанції помилково виходив із недоведеності НАБУ виконання вимог абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, фактично ототожнивши відсутність окремого письмового документа з відсутністю відповідних дій роботодавця; безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 42 КЗпП України за відсутності необхідних передумов для її застосування; а також не забезпечив повного з`ясування обставин справи, відмовивши у задоволенні клопотання про виклик свідка, показання якого мали значення для встановлення обставин проведення аналізу вакантних посад.
У сукупності зазначені помилки призвели до неправильного вирішення справи в частині задоволених позовних вимог, а відтак відповідно до пункту 4 частини першої та частини другої статті 317 КАС України, апеляційна скарга НАБУ підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 320/44436/24 за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 320/44436/24 за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 320/44436/24 - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.
В повному обсязі постанова складена 20.08.2026.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова