ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/321/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого - судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши у загальному позовному провадженні справу 
за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, код ЄДРПОУ - 36541721, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Поштова, 3, 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Палінкаш Івана Олеговича, РНОКПП - НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ,
про стягнення заборгованості за договором тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, пені та штрафу, нарахованих за порушення умов договору,
за участі представників сторін:
від позивача – не з`явився, 
від відповідача - не з`явився,
В С Т А Н О В И В :
Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (далі – позивач, Департамент) 23.03.2026 подав до Господарського суду Закарпатської області позовну заяву №32.01-17/21 від 16.03.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-05/341/26 від 23.03.2026) до Фізичної особи-підприємця Палінкаш Івана Олеговича (далі – відповідач, ФОП) про стягнення 206117,51 грн, з яких: 164550,31 грн заборгованість за договором №22 від 06.02.2017 на право тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, пеня у розмірі 29928,39 грн та штраф у розмірі 11638,81 грн.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026.
Процесуальні дії у справі
Згідно з ухвалою від 30.03.2026 суд залишив без руху позовну заяву Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради №32.01-17/21 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-05/341/26 від 23.03.2026) та встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
31.03.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви від 31.03.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/2972/26), згідно з якою позивач усунув недоліки позовної заяви, які були зазначені в ухвалі від 30.03.2026.
Згідно з ухвалою від 06.04.2026 відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 06.05.2026 о 09:30; сторонам встановлено строки на подачу заяв по суті справи.
Згідно з ухвалою від 06.05.2026 суд задовольнив клопотання Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради про відкладення (перенесення) розгляду справи від 20.04.2026 (яке зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/3641/26 від 20.04.2026) та відклав підготовче засідання на 03.06.2026.
Згідно з ухвалою від 03.06.2026 суд закрив підготовче провадження у справі №907/321/26 та призначив справу до розгляду по суті на 01.07.2026 на 16:00.
У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи «Заводнік проти Словенії», заява №53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа «Созонов та інші проти України», заява №29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.
З довідок про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що ухвали суду від 06.04.2026, від 06.05.2026, від 03.06.2026 в електронному вигляді у справі №907/321/26 (суддя Сисин С.В.) було надіслано одержувачам – позивачу та відповідачу в їх Електронні кабінети. Документи доставлені до електронних кабінетів учасників справи 09.04.2026 о 12:26, 07.05.2026 о 02:30, 03.06.2026 о 21:12.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
Отже, учасники справи належним чином повідомлялися судом про день, час та місце судових засідань.
Відповідач - Фізична особа-підприємець Палінкаш Іван Олегович у підготовчі засідання 06.05.2026 і 03.06.2026, а також у судове засідання по розгляду справи по суті 01.07.2026 не з`явився та участі уповноважених представників не забезпечив, будучи належним чином повідомлений про дату, місце та час проведення засідань.
01.07.2026 в судовому засіданні по розгляду справи суті, з`ясувавши думку представника позивача щодо можливості проведення розгляду справи по суті без участі відповідача, врахувавши приписи частин 1 та 3 ст. 202 ГПК України; беручи до уваги повторні неявки відповідача у судові засідання, враховуючи його неявку у підготовчі засідання; враховуючи, що явка учасників справи не визнавалася обов`язковою, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення питань, які вирішуються у судовому засіданні; суд згідно ухвали, постановленої в судовому засіданні без оформлення окремого документа, та зазначеної у протоколі судового засідання, постановив: здійснювати розгляд справи по суті за відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання та від якого не надходило заяв і клопотань щодо причин неявки чи про відкладення судового засідання.
Щодо цього, застосовуючи при розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд також зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Враховуючи наданий процесуальним законом строк для розгляду по суті відповідної справи; приймаючи до уваги, що до суду від сторін, які належним чином повідомлені про відкрите провадження у справі, не надходило заяв чи клопотань, 01.07.2026 суд за участі представника позивача розглянув справу по суті, після чого відповідно до ст. 219 ГПК України оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши дату та час його проголошення 02.07.2026.
Згідно з ч.ч.1 та 4 ст. 240 ГПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, суд 02.07.2026 ухвалив рішення, вступна та резолютивна частини якого не проголошувалися, враховуючи неявку учасників справи у судове засідання 02.07.2026, яким завершено розгляд справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Аргументи сторін
Суть спору за позицією позивача
Позовні вимоги обґрунтовані Департаментом неналежним виконанням відповідачем впродовж періоду з квітня 2023 року по 01.10.2024 умов договору на право тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами №22 від 06.02.2017 (далі – договір), укладеного між відповідачем і Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (який – на підставі рішення Ужгородської міської ради від 07.09.2021 №425 – перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) з урахуванням укладених додаткових угод, зокрема, додаткової угоди №10 від 18.09.2019, щодо здійснення плати за користування відповідачем місцями для розміщення зовнішньої реклами, враховуючи наявність у ФОП Палінкаш І.О. впродовж вказаного періоду чинних 11 дозволів на розміщення зовнішньої реклами, а саме: № 260/18, № 62/5, № 239/54, № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91. 
Беручи до уваги не сплату ФОП Палінкаш І.О. згідно умов договору коштів у рахунок плати за тимчасове користування ним 11 місцями для розміщення зовнішньої реклами (враховуючи строк дії кожного дозволу на розміщення зовнішньої реклами, а саме: № 260/18, № 62/5, № 239/54 – до 10.09.2024, № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91 – до 01.10.2024, який наведений у таких дозволах та зазначений у додатковій угоді № 10 від 18.09.2019 до договору № 22 від 06.02.2017); беручи до уваги, що Тимчасовим порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів, яке затверджене рішенням Ужгородської міської ради №970 від 10.11.2022, затверджено розрахунок плати за користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором у сумі 164550,31 грн (яка виникла за період з квітня 2023 року по 01.10.2024, тобто до дня припинення дії кожного із наведених дозволів ( а саме: до 10.09.2024 (для дозволів № 260/18, № 62/5, № 239/54) і до 01.10.2024 (для інших дозволів)) та пеню, нараховану за невиконання умов договору за період з 11.04.2023 по 09.03.2025 в сумі 29928,39 грн, а також стягнути штраф у розмірі 11638,81 грн, враховуючи, що п.2.3 договору передбачено, що за несвоєчасне внесення плати відповідачем справляється пеня у розмірі 0,1 відсотка місячної плати за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Позиція відповідача
Відповідач відзиву на позовну заяву не подали.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.
Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
06.02.2017 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (17.11.2021 змінено назву на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, далі також сторона-1) та розповсюджувачем зовнішньої реклами фізичною особою – підприємцем Палінкаш Іваном Олеговичем (далі також сторона - 2), укладено договір №22 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами (далі - також договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла в тимчасове платне користування місце для розміщення засобів зовнішньої реклами (далі також ЗЗР), відповідно до умов наведених у таблиці-1, яка є додатком 1 до договору.
Згідно з пунктом 2.2 договору плата за тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами вноситься стороною-2 щомісячно у грошовій формі та перераховується на розрахунковий рахунок сторони-1, який визначений в договорі, призначення платежу за користування місцями для розміщення засобів зовнішньої реклами. Обчислення розміру місячної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції, визначеного Державним комітетом статистики України. Оплата за місяць складається із розміру суми, визначеної пунктом 2.2 договору, помноженої на індекс інфляції за поточний місяць. Плата вноситься стороною-2 рівними частинами протягом терміну дії договору починаючи з дати видачі дозволу щомісячно до 10-го числа наступного за попереднім місяцем. Сторона-2 вправі перерахувати однією сумою плату за весь період договору. 
Пунктом 2.3 договору встановлено, що за несвоєчасне внесення плати стороною-2 справляється пеня у розмірі 0,1 % місячної плати, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної суми.
Пунктом 2.4 договору визначено, що розмір плати переглядається на вимогу сторони-1, у разі внесення змін в чинне законодавство, яке регулює відносини у сфері зовнішньої реклами або в рішення міської ради в частині місячної плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів.
В свою чергу, підпунктом 3.4.1 договору визначено, що сторона-2 зобов`язана виконувати вимоги, зазначені у пунктах 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.6., 2.7, 2.8 договору.
Відповідно до п.4.1 договору зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін, крім випадків, передбачених п.2.4 договору.
За змістом п.п.4.2.4. п.4.2. договору його дія припиняється у разі припинення дії дозволу, його анулювання або відмови у продовженні. 
У подальшому додатковими угодами (які названі як додатки до договору), укладеними між сторонами договору, неодноразово вносились зміни до договору шляхом викладення його окремих умов та додатків в новій редакції, зокрема, шляхом укладення додатків до договору від 06.02.2017 №1 і № 2, від 11.08.2017 № 3, від 21.08.2017 № 4, від 23.10.2017 № 5, від 18.05.2018 № 6, від 10.07.2018 № 7, від 14.06.2018 № 8 та укладення додаткової угоди до договору від 18.09.2019 № 10.
Так, у п.4 додаткової угоди № 10 від 18.09.2019 до договору № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами (далі – додаткова угода №10) вказано, що така угода є невід`ємною частиною договору, а у п.1 додаткової угоди наведений перелік 46 місць для розміщення засобів зовнішньої реклами та щодо кожного дозволу – наведено місцезнаходження кожного місця, вказані номер дозволу, площа засобу зовнішньої реклами, його тип (білборд або сітілайт), підстава надання дозволу (із посиланням на дату прийняття і номер рішення виконкому), строк дії кожного з цих дозволів, а також наведена оплата за користування місцем реклами за один місяць.
Зокрема, у п.4 додаткової угоди № 10 від 18.09.2019 до договору № 22 від 06.02.2017 вказано про дію дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54 – до 10.09.2024 та дію дозволів №239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, №239/89, № 239/90, № 239/91 – 01.10.2024.
Такі ж відомості про чинність та приналежність дозволів на розміщення зовнішньої реклами ФОП Палінкаш І.О., місцезнаходження кожного місця зовнішньої реклами, підстави видачі кожного дозволу наведені у долучених до позовної заяви дозволах на розміщення зовнішньої реклами №260/18, № 62/5, № 239/54 – які чинні до 10.09.2024 та дозволах на розміщення зовнішньої реклами №239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, №239/89, № 239/90, № 239/91 – які чинні до 01.10.2024.
Крім цього, згідно з актом обстеження відповідності засобів зовнішньої реклами Порядку розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді від 24.09.2024, який складений уповноваженими представниками відділу управління комунальною власністю та земельними ресурсами Департаменту та затверджений керівником робочого органу Департаменту, зафіксовано розміщення рекламних засобів відповідача у місцях, визначених дозволами на розміщення засобів зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54, №239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, №239/89, № 239/90, № 239/91. Результати відповідного обстеження скеровано відповідачу згідно з вимогою про усунення порушень щодо розміщення, утримання та експлуатації об`єктів зовнішньої реклами Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради від 21.10.2024 № 987/24.01-12, що підтверджено списком рекомендованих листів з повідомленням про вручення та копією фіскального чеку від 23.10.2024 про таке поштове відправлення.
З посиланням на строк дії дозволів на розміщення засобів зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54, №239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, №239/89, № 239/90, № 239/91, з урахуванням пунктів 2.4, 4.1, 7.1 договору Департамент стверджує про наявне у нього право на односторонній перегляд орендної плати у разі прийняттям Ужгородською міською радою окремих рішень про зміну розміру місячної плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів. 
Так, Ужгородською міською радою прийнято два рішення про зміни до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів від 10.11.2022 № 970 (діяло у спірний період) та від 24.07.2025 № 2358.
13.02.2023 Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради скерував відповідачу лист – пропозицію про перегляд розміру орендної плати повторно №30.01-12/262 та серед іншого фізичну особу – підприємця Палінкаша Івана Олеговичу належним чином повідомлено про прийняття Ужгородської міської ради від 10.11.2022 № 970.
Крім того, на виконання ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 у справі № 260/1011/23 Ужгородською міською радою розміщено додаткові повідомлення на офіційному сайті (13.03.2023) та газеті «Ужгород» від 11.03.2023 №10 (1187) про оскарження рішення Ужгородської міської ради від 10.11.2022 № 970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів».
Отже, на виконання пункту 2.4 договору відповідача належним чином повідомлено про прийняті Ужгородською міською радою рішення, та відповідно про використання права одностороннього перегляду розміру плати за розміщення рекламних площин.
Разом з тим, згідно з ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 у справі № 260/1011/23 зупинено дію рішення від 10.11.2022, прийнятого Ужгородською міською радою №970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів» - до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 260/1011/23.
Зокрема, 22 лютого 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» звернулося до суду з позовом до Ужгородської міської ради, у якому просило визнати протиправними та скасувати рішення від 10 листопада 2022 року №970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів». Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Водночас, постановою від 03.04.2024 у справі №260/1011/23 Восьмий апеляційний адміністративний суд задовольнив апеляційну скаргу Ужгородської міської ради, скасував рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року у справі №260/1011/23 та одночасно відмовив у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 10 листопада 2022 року №970.
Відтак, у період з 24.02.2023 (з дня постановлення ухвали про забезпечення позову) та до 03.04.2024 (дня ухвалення апеляційним адміністративним судом постанови від 03.04.2024 у справі № 260/1011/23) Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, враховуючи зупинення дії рішення від 10.11.2022 прийнятого Ужгородською міською радою №970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів» був фактично позбавлений можливості вимагати перегляд плати у відповідності до пункту 2.4 договору.
В свою чергу, у справі № 260/1011/23 Восьмим апеляційним адміністративним судом встановлено факт правомірності прийняття Ужгородською міською радою рішення від 10.11.2022 № 970. 
Навівши такі обставини справи, Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради стверджує про наявне у нього право на перегляд плати за тимчасове користування місцями для розміщення засобів зовнішньої реклами в односторонньому порядку, що також передбачено умовами договору. Відтак, загалом, місячний розмір такої плати за договором № 22 становить у період з: 10.11.2022 – 08.05.2023 – 7673,38 грн; 09.05.2023 - 31.12.2023 – 11510,06 грн; 01.01.2024 – 31.03.2024 – 12197,23 грн; 01.04.2024 – 01.10.2024 – 13743,36 грн, що відображено у розрахунку розміру нарахувань орендної плати за 2022 – 2024 роки (додаток 1 до позовної заяви).
Водночас, з розрахунку заборгованості за договором №22, орендар ФОП Палінкаш І.О., встановлено наявність у відповідача боргу за договором станом на 12.03.2026 в сумі 164550,31 грн. При здійсненні такого розрахунку місячний розмір плати за договором № 22 за період з 10.11.2022 по 01.10.2024 визначений із розрахунку розміру нарахувань орендної плати за 2022 – 2024 роки (додаток 1 до позовної заяви). 
Із вказаного розрахунку заборгованості за договором №22, орендар ФОП Палінкаш І.О., у якому вказано про борг у відповідача за договором станом на 12.03.2026 в сумі 164550,31 грн, вбачається, що такий основний борг наявний у ФОП за період з квітня 2023 року по 01.10.2024, так як станом на 01.04.2023 у відповідача була наявна переплата за договором в сумі 3819,40 грн, про що також підтвердила представник позивача у судовому засіданні під час розгляду справи по суті.
Також у вказаному розрахунку вказано про часткову сплату орендарем - ФОП Палінкаш І.О. коштів за договором №22, що підтверджує, що відповідач визнавав дію договору з урахуванням укладеної додаткової угоди №10, з урахуванням наявних у нього дозволів на розміщення зовнішньої реклами, а саме: № 260/18, № 62/5, № 239/54 – чинних до 10.09.2024, № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91 – чинних до 01.10.2024.
Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг за договором з урахуванням укладеної додаткової угоди №10 в сумі 164550,31 грн (який виник за період з квітня 2023 року по 01.10.2024), а також стягнути пеню, нараховану за невиконання умов договору за період з 11.04.2023 по 09.03.2025 в сумі 29928,39 грн та штраф у розмірі 11638,81 грн, враховуючи, що п.2.3 договору передбачено, що за несвоєчасне внесення плати відповідачем справляється пеня у розмірі 0,1 відсотка місячної плати за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Правове обґрунтування та оцінка суду
Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України).
За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Нормами ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Водночас, статтею 16 Закону України «Про рекламу» визначено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 32 постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» встановлено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). 
Отже, розміщення зовнішньої реклами у межах територіальних громад ґрунтується як принципах адміністративного підпорядкування (в частині одержання документів дозвільного характеру), так й договірних засадах (в частині плати за розміщення рекламних засобів на земельних ділянках, що перебувають у комунальній власності).
В свою чергу, статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Зі змісту приписів статті 83 Земельного кодексу України слідує, що у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
З урахуванням таких приписів законодавства 06.02.2017 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (17.11.2021 змінено назву на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) та розповсюджувачем зовнішньої реклами фізичною особою – підприємцем Палінкаш Іваном Олеговичем, укладено договір №22 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, за умовами якого Департамент передав, а ФОП прийняв у тимчасове платне користування місця для розміщення засобів зовнішньої реклами. 
Відповідно до п.4.1 договору зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін, крім випадків, передбачених п.2.4 договору. Відтак, у подальшому до вказаного договору вносилися зміни шляхом укладення додаткових угод та додатків в новій редакції, зокрема, шляхом укладення додатків (додаткових угод) до договору від 06.02.2017 №1 і № 2, від 11.08.2017 №3, від 21.08.2017 № 4, від 23.10.2017 № 5, від 18.05.2018 № 6, від 10.07.2018 № 7, від 14.06.2018 № 8.
18.09.2019 сторонами укладено додаткову угоду № 10 до договору № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, яка є невід`ємною частиною договору (вказано у п.1 додаткової угоди).
Щодо періоду з квітня 2023 року по 01.10.2024 (далі – спірний період), то у п.1 додаткової угоди №10 наведений перелік 46 місць для розміщення засобів зовнішньої реклами, з яких наведено перелік 11 місць для розміщення зовнішньої реклами, у яких строк дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами був чинний до 10.09.2024 і до 10.10.2024, а саме: дозволи № 260/18, № 62/5, № 239/54 – чинні до 10.09.2024, дозволи № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91 – чинні до 01.10.2024. Щодо кожного з цих дозволів наведено його місцезнаходження, вказані площа засобу зовнішньої реклами, його тип (білборд або сітілайт), підстава надання дозволу (із посиланням на дату прийняття і номер рішення виконкому), строк дії кожного з цих дозволів, а також наведена оплата за користування місцем реклами за один місяць (станом на день укладення додаткової угоди №10).
Такі ж відомості про чинність та приналежність дозволів на розміщення зовнішньої реклами ФОП Палінкаш І.О., місцезнаходження кожного місця зовнішньої реклами, підстави видачі кожного дозволу наведені у долучених до позовної заяви дозволах на розміщення зовнішньої реклами №260/18, № 62/5, № 239/54 – які чинні до 10.09.2024 та дозволах на розміщення зовнішньої реклами №239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, №239/89, № 239/90, № 239/91 – які чинні до 01.10.2024.
Отже, чинність договору впродовж спірного періоду з квітня 2023 року по 01.10.2024 стосовно дозволів на розміщення зовнішньої реклами №260/18, № 62/5, № 239/54 – до 10.09.2024, дозволів № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91 – до 01.10.2024, підтверджено укладеною додатковою угодою №10 та вказаними дозволами (у яких зазначено строк їх чинності), з урахуванням умов п.4.1 договору, відповідно до якого зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін, та з урахуванням умов п.п.4.2.4. п.4.2. договору, згідно з яким його дія припиняється у разі припинення дії дозволу, його анулювання або відмови у продовженні. 
Крім цього, актом обстеження відповідності засобів зовнішньої реклами Порядку розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді від 24.09.2024, копія якого долучена до позовної заяви, підтверджено розміщення рекламних засобів відповідача у місцях, визначених дозволами на розміщення засобів зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54, №239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, №239/89, № 239/90, № 239/91. 
Щодо розміру орендних платежів та права позивача на односторонній перегляд орендної плати впродовж спірного періоду
Суд враховує, що згідно з пунктом 2.2 договору плата за тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами вноситься стороною-2 щомісячно у грошовій формі та перераховується на розрахунковий рахунок сторони-1, який визначений в договорі, призначення платежу за користування місцями для розміщення засобів зовнішньої реклами. Обчислення розміру місячної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції, визначеного Державним комітетом статистики України. Оплата за місяць складається із розміру суми, визначеної пунктом 2.2 договору, помноженої на індекс інфляції за поточний місяць. Плата вноситься стороною-2 рівними частинами протягом терміну дії договору починаючи з дати видачі дозволу щомісячно до 10-го числа наступного за попереднім місяцем. Сторона-2 вправі перерахувати однією сумою плату за весь період договору. 
Пунктом 2.4 договору визначено, що розмір плати переглядається на вимогу сторони-1, у разі внесення змін в чинне законодавство, яке регулює відносини у сфері зовнішньої реклами або в рішення міської ради в частині місячної плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів.
В свою чергу, підпунктом 3.4.1 договору визначено, що сторона-2 зобов`язана виконувати вимоги, зазначені у пунктах 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.6., 2.7, 2.8 договору.
Водночас, 10.11.2022 рішенням Ужгородської міської ради № 970 затверджено тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів (надалі – Порядок). Пунктом 2 вказаного рішення визнано такими, що втратили чинність рішення Ужгородської міської ради, якими регулювалось дане питання до 10.11.2022. 
Так, Порядком затверджено формулу розрахунку плати за користування місцями комунальної власності для розміщення рекламного засобу, а саме: Р = S х B х К1 х К2 х К3, де: Р – розмір місячної плати за тимчасове користування місцем, що знаходиться в комунальній власності, грн/міс; S – площа місця розташування рекламного засобу, кв.м; B – базовий тариф, що встановлюється як 1% від мінімальної заробітної плати, грн/міс; К1 — коефіцієнт зонування, що враховує місце розташування рекламного засобу, відповідно до затвердженої схеми економіко-планувального зонування території м. Ужгорода, затвердженої рішенням IV сесії міської ради V скликання від 21 березня 2008 року № 654 (з доповненнями); К2 – коефіцієнт диференціації базового тарифу в залежності від сторонності рекламної конструкції (для односторонніх – 1; для двосторонніх – 2,0; для тристоронніх – 3) (при розміщенні наземних рекламних конструкцій формату «сітілайт», «лайтпостер», «лайтбокс», «стела», «пілон», «рекламна тумба» завжди застосовується коефіцієнт диференціації базового тарифу в залежності від сторонності рекламної конструкції – 2,0); К3 = 1,5 – корелятивний коефіцієнт (підлягає до застосування через 180 днів після набрання чинності даним Порядком). 
Суд враховує, що питання правомірності прийняття вказаного вище рішення Ужгородської міської ради №970 від 10.11.2022 було підтверджено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 в справі №260/1011/23.
Так, 24.02.2023 ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/1011/23 задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» про забезпечення адміністративного позову в адміністративній справі, зокрема шляхом зупинення дії рішення від 10.11.2022 прийнятого Ужгородською міською радою №970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів» - до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 260/1011/23.
16.10.2023 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/1011/23 задоволено позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» та визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради від 10 листопада 2022 року №970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів».
03.04.2024 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу Ужгородської міської ради, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року у справі №260/1011/23 скасовано. В задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.
04.11.2024 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду залишено без задоволення касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття», а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду залишено без змін.
Отже, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 в справі №260/1011/23 підтверджено чинність рішення Ужгородської міської ради від 10.11.2022 року № 970, а відтак його обов`язковість до виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території, що передбачено ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Як було вказано вище, пунктом 2.4 договору передбачено право Департаменту переглядати розмір плати за договором у разі внесення змін в чинне законодавство, яке регулює відносини у сфері зовнішньої реклами або в рішення міської ради в частині місячної плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів.
Отже, суд погоджується з доводами Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської про передбачене у нього умовами п.2.4 договору право на перегляд плати за тимчасове користування місцями для розміщення засобів зовнішньої реклами в односторонньому порядку.
У долученому до позовної заяви розрахунку розміру нарахувань орендної плати за 2022 – 2024 роки (додатку 1 до позовної заяви) Департаментом наведено та обгрунтовано місячний розмір плати відповідача за договором № 22 у період з: 10.11.2022 – 08.05.2023 – в сумі 7673,38 грн; 09.05.2023 - 31.12.2023 – в сумі 11510,06 грн; 01.01.2024 – 31.03.2024 – в сумі 12197,23 грн; 01.04.2024 – 01.10.2024 – в сумі 13743,36 грн. Такий розрахунок Департаментом здійснено з урахуванням чинних впродовж спірного періоду у відповідача дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54, № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, №239/90, № 239/91, зокрема, з урахуванням кінцевого строку їх чинності, а також з урахуванням їх місцезнаходження, площі кожного засобу зовнішньої реклами та його типу.
Вказаний розрахунок розміру нарахувань орендної плати за 2022 – 2024 роки (додаток 1 до позовної заяви) Департаментом здійснено на підставі Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів та з урахуванням офіційних відомостей Міністерства фінансів України про розмір мінімальної заробітної плати у відповідні періоди. 
З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд виснує про обгрунтованість складеного Департаментом долученого до позовної заяви розрахунку розміру нарахувань орендної плати за 2022 – 2024 роки, який складений позивачем з урахуванням строку чинності впродовж спірного періоду дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54, № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, №239/90, №239/91, з урахуванням місцезнаходження та площі кожного з цих засобів зовнішньої реклами, його типу, та відповідно до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради №970 від 10.11.2022 та з урахуванням офіційних розмірів мінімальної заробітної плати.
Водночас, у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором №22, орендар ФОП Палінкаш І.О., вказано про наявність у відповідача боргу за договором станом на 12.03.2026 в сумі 164550,31 грн, який виник за період з квітня 2023 року по 01.10.2024.
За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц).
Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.ст. 13, 74 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).
Відповідач після отримання позовної заяви та ухвал суду в справі №907/321/26 не надав доказів сплати спірної суми боргу за договором.
Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 164550,31 грн заборгованості за договором № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами з урахуванням укладеної додаткової угоди №10 від 18.09.2019, яка виникла у відповідача за період з квітня 2023 року по 01.10.2024, враховуючи наявність у відповідача чинних дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54 – чинних до 10.09.2024 та № 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91 – чинних до 01.10.2024.
Щодо нарахування пені та штрафу
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем зобов`язання зі сплати платежів у загальній сумі 164550,31 грн за період з квітня 2023 року по 01.10.2024 за договором № 22 від 06.02.2017, з урахуванням укладеної додаткової угоди №10 від 18.09.2019, Департаментом нараховано пеню в сумі 29928,39 грн та штраф у розмірі 11638,81 грн.
Щодо таких позовних вимог, судом враховано такі положення законодавства та висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, які відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають застосуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Частина 1 ст. 548 ЦК України передбачає, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України, тут і далі – на час виникнення спірних правових відносин) застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
За змістом ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій, встановлених Законом щодо окремих видів зобов`язань. Тобто визначений розмір штрафних санкцій, зміна яких за погодженням сторін не допускається.
Відповідно до ч. 4 і 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
З аналізу положень ст. 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.
Тлумачення вказаної норми також дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 2 ст. 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, суд вважає, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
У постанові від 18.09.2024 у справі №924/1012/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що з врахуванням положень ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи №910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи №916/804/17.
Визначаючись із підставністю позову в частині заявленого позивачем до стягнення штрафу у розмірі семи відсотків від суми боргу за прострочення понад 30 днів та пені у розмірі 0,1 відсотка місячної плати за кожен день прострочення (що передбачено пунктом 2.3 договору), суд враховує, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою ст. 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, а також приписами ст. 546 ЦК України та ст. 231 ГК України.
Водночас, ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Щодо цього суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Відповідна правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі №911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі №911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі №910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі №922/1720/17, від 9 липня 2018 року у справі №903/647/17, від 8 серпня 2018 року у справі №908/1843/17 та від 01 червня 2021 року в справі №910/12876/19.
Суд враховує, що договори, укладені між сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином (ст. 204 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем зобов`язання зі сплати платежів у загальній сумі 164550,31 грн за період з квітня 2023 року по 01.10.2024 за договором № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, з урахуванням укладеної додаткової угоди №10 від 18.09.2019, з урахуванням строку чинності впродовж спірного періоду дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 260/18, № 62/5, № 239/54,№ 239/94, № 239/92, № 239/93, № 350/28, № 350/29, № 239/89, № 239/90, № 239/91, Департаментом нараховано пеню за невиконання умов договору за період з 11.04.2023 по 09.03.2025 в сумі 29928,39 грн та штраф у розмірі 11638,81 грн, враховуючи, що п.2.3 договору передбачено, що за несвоєчасне внесення плати відповідачем справляється пеня у розмірі 0,1 відсотка місячної плати за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. При цьому розмір пені визначено в межах 180 днів за кожен період прострочення та штраф визначений за кожен місяць прострочення впродовж спірного періоду.
Водночас відповідач не надав свого контррозрахунку складеного позивачем розрахунку пені та штрафу, нарахованого позивачем на підставі п.2.3. договору № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, з урахуванням укладеної додаткової угоди №10 від 18.09.2019.
Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» правильність здійсненого позивачем розрахунку та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд вважає правомірним нарахування на підставі п.2.3 договору до стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1 відсотка місячної плати за кожен день прострочення за невиконання умов договору за період з 11.04.2023 по 09.03.2025 в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, в сумі 29928,39 грн та правомірним нарахування штрафу за період з квітня 2023 року по жовтень 2024 року в розмірі 11638,81 грн - у розмірі семи відсотків від несплаченої плати за договором за кожен місяць прострочення.
Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 29928,39 грн пені і 11638,81 грн штрафу підлягають задоволенню, так як такі позовні вимоги є підставні та обгрунтовані.
Щодо права суду з власної ініціативи зменшити розмір неустойки та наявності підстав для зменшення стягнення з відповідача пені та штрафу
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних положень ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
З урахуванням наведеного, з метою забезпечення завдань господарського судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом спору в даній справі; дотримання при цьому таких принципів господарського судочинства як верховенство права, добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, при розгляді справи суд з власної ініціативи перевірив наявність підстав для зменшення пені та штрафу за порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №910/11733/18 у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Зі змісту ч. 3 ст. 551 ЦК України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).
Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. ст. 86, 236 - 238 ГПК України).
Так, ст. 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Водночас, суд зазначає, що на підставі ч. 3ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду 15.02.2023 у справі №920/437/22, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 29.05.2023 у справі №904/907/22, від 20.12.2023 у справі №916/2263/22.
Як встановлено судом, пеня в сумі 29928,39 грн та штраф у розмірі 11638,81 грн (у загальному неустойка в сумі 41567,20 грн) нараховані за неналежне виконання відповідачем умов договору в частині сплати коштів за договором у сумі 164550,31 грн.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Суд враховує, що станом на день ухвалення рішення відповідач, будучи обізнаним про розгляд справи судом, не сплатив жодних коштів у рахунок погашення основного боргу, про стягнення якого позивач звернувся в суд з позовною заявою та не навів поважних причин несплати такого боргу. 
Водночас загальний розмір неустойки (пені та штрафу) в сумі 41567,20 грн від розміру боргу в сумі 164550,31 грн становить 25,26%, а, отже, відсутні підстави вважати такий розмір штрафу і пені явно не співмірним розміру простроченого зобов`язання, тим більше враховуючи, що такий основний борг по даний час не сплачено.
Врахувавши такі обставини, суд виснує про відсутність обставин справи, які би вказували про право суду зменшити заявлені до стягнення позивачем пеню та штраф.
Отже, оскільки відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру пені та штрафу, не навів виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки і такі обставини не встановлені судом; враховуючи, що за відсутності обставин справи, які би свідчили про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу, у випадку їх безпідставного зменшення - це призведе до порушення принципу рівності сторін та порушення балансу інтересів сторін, суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про стягнення з відповідача 29928,39 грн пені і 11638,81 грн штрафу, нарахованих за неналежне виконання умов договору № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами з урахуванням укладеної додаткової угоди №10 від 18.09.2019.
Щодо обґрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. ст. 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.
Розподіл судових витрат
Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору повністю.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Палінкаш Івана Олеговича, РНОКПП - НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, код ЄДРПОУ - 36541721, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Поштова, 3 206117,51 грн (двісті шість тисяч сто сімнадцять гривень 51 копійок), з яких: 164550,31 грн (сто шістдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят гривень 31 копійок) - заборгованість за договором № 22 від 06.02.2017 тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами, 29928,39 грн (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень 39 копійок) – пеня і 11638,81 грн (одинадцять тисяч шістсот тридцять вісім гривень 81 копійок) – штраф, нараховані за порушення умов договору, а також стягнути 3328,00 грн (три тисячі триста двадцять вісім гривень 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили. 
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складене і підписане 13.07.2026.

Суддя С.В.Сисин