П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2026 року м. Київ

Справа № 759/9001/26
Провадження: № 22-ц/824/13498/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пашковського Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2026 року, постановлену під головуванням судді Горбенко Н. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

в с т а н о в и в:
У березні 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 16,7 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 422.
Посилався на те, що вказана квартира була придбана сторонами за час шлюбу та за їхні спільні кошти, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.
Зазначав, що після припинення шлюбних відносин сторони не досягли згоди щодо порядку поділу спірної квартири, у зв`язку із чим виникла необхідність вирішення питання про поділ спільного майна в судовому порядку.
Вартість спірної квартири позивач визначив у розмірі 2 515 042,29 грн, відповідно вартість 1/2 її частки -1 257 521,15 грн.
З огляду на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та здійснити її поділ у рівних частках, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частці квартири, за кожним.
В подальшому, ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, яка обґрунтована тим, що під час перебування сторін у шлюбі за їх спільні кошти було придбано не лише однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а й інше майно, а саме легковий автомобіль марки «ГАЗ» моделі «31105», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також побутову техніку: пральну машину «ELECTROLUX EW6 F3», холодильник «BOSCH KGN 39 V», вбудовану варильну поверхню «BOSCH PUE611BF1E», кондиціонер та телевізор «LG LED 50NANO756».
Посилалася на те, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а згоди щодо порядку поділу набутого під час шлюбу майна між ними не досягнуто, у зв`язку із чим виникла необхідність здійснити його поділ у судовому порядку.
У зустрічному позові ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль марки «ГАЗ» моделі «31105» та зазначену побутову техніку, припинити право спільної сумісної власності на це майно та в порядку його поділу визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, автомобіль і побутову техніку.
Натомість на свою користь ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки спільного майна у загальному розмірі 1 342 282,49 грн, з яких 1 257 521,14 грн - компенсація 1/2 вартості квартири, 49 620 грн - компенсація 1/2 вартості автомобіля та 35 141,35 грн - компенсація 1/2 вартості побутової техніки.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2026 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна до спільного розгляду із позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Пашковський Д. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом та належним чином не обґрунтував, у чому саме полягає недоцільність спільного розгляду.
Посилався на те, що первісний та зустрічний позови є взаємопов`язаними, оскільки виникли з одних і тих самих правовідносин щодо поділу майна, набутого сторонами під час перебування у шлюбі. При цьому, предметом обох позовів є, зокрема, одна й та сама квартира АДРЕСА_1 , щодо якої сторони пропонують різні способи поділу. За первісним позовом ОСОБА_2 просить визнати за кожною зі сторін право власності на 1/2 частку квартири, тоді як у зустрічному позові ОСОБА_1 просить передати квартиру у власність ОСОБА_2 та стягнути на її користь грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки.
Вважає, що за таких обставин спільний розгляд позовів не лише є доцільним, а й сприятиме повному та всебічному вирішенню спору між колишнім подружжям щодо поділу набутого під час шлюбу майна та унеможливить ухвалення різних судових рішень щодо одного й того самого об`єкта спільної сумісної власності.
Також зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо порушення відповідачкою строку на пред`явлення зустрічного позову. Вказував, що копію ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2026 року про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 не отримувала, а її представнику про постановлення такої ухвали стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень лише 18 травня 2026 року. Зустрічну позовну заяву було подано через підсистему «Електронний суд» 28 травня 2026 року.
Крім того, звертає увагу на те, що 02 червня 2026 року представником було подано заяву про продовження процесуального строку для подання відзиву, яку суд першої інстанції задовольнив та продовжив встановлений ухвалою від 21 квітня 2026 року строк для подання відзиву на первісний позов.
Наголошено також на тому, що оскаржувана ухвала не містить належного мотивування висновків суду про те, яким саме чином прийняття зустрічного позову призведе до затягування розгляду справи, а також чому вимоги сторін про поділ спільного майна подружжя, які частково стосуються одного й того самого майна, не можуть бути розглянуті в одному провадженні.
Також посилалася на неправильне застосування судом положень статей 193, 194 ЦПК України, оскільки частиною третьою статті 194 ЦПК України у разі недотримання вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України передбачено повернення зустрічної позовної заяви, тоді як суд першої інстанції постановив «відмовити у прийнятті» зустрічного позову.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 червня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Святецький Д. В. в інтересах ОСОБА_2 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що первісний та зустрічний позови не є взаємопов`язаними в обсязі, заявленому ОСОБА_1 , оскільки первісний позов стосується поділу між сторонами квартири АДРЕСА_1 , тоді як зустрічним позовом ОСОБА_1 додатково порушує питання про поділ автомобіля та побутової техніки, що істотно розширює предмет спору та доказування. Зазначав, що спільний розгляд позовів є недоцільним, зокрема, якщо він призводить до затягування розгляду справи чи істотного розширення предмета доказування.
Звертав увагу на те, що ОСОБА_2 у первісному позові взагалі не заявляє вимог щодо поділу автомобіля марки «ГАЗ» моделі «31105», який зареєстрований за ОСОБА_1 , а тому, на думку представника, спору між сторонами щодо поділу цього транспортного засобу немає. Щодо побутової техніки зазначав, що її вартість фактично врахована у визначеній позивачем вартості квартири в її теперішньому стані.
Крім того, представник ОСОБА_2 вважав, що зустрічний позов подано з пропуском установленого процесуального строку. Зазначав, що ухвалою від 21 квітня 2026 року відповідачці було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву з моменту вручення копії ухвали, тоді як зустрічну позовну заяву подано лише 28 травня 2026 року.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги щодо продовження судом строку для подання відзиву, посилався на правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 922/1161/18, відповідно до якого поновлення строку для подання відзиву саме по собі не зумовлює автоматичного продовження строку для пред`явлення зустрічного позову. Наголошував, що ОСОБА_1 із самостійним клопотанням про поновлення строку на подання зустрічного позову не зверталася.
Також представник ОСОБА_2 заперечував проти можливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції. На його думку, стаття 353 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, та прямо не передбачає можливості оскарження ухвали про відмову у прийнятті зустрічного позову. У зв`язку із цим вважав, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає окремому апеляційному оскарженню.
Посилався також на те, що відсутність можливості окремого оскарження такої ухвали не обмежує право ОСОБА_1 на доступ до суду, оскільки відповідні заперечення можуть бути включені до апеляційної скарги на остаточне рішення суду у справі.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомленіналежним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їхвідсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що передбачені статтею 193 ЦПК України умови для такого спільного розгляду відсутні.
Суд зазначив, що спільний розгляд зустрічної позовної заяви з первісним позовом є недоцільним, порушені розумні строки подання зустрічного позову, а його прийняття до спільного розгляду сприятиме затягуванню розгляду справи.
Пославшись на положення частини третьої статті 194 ЦПК України, відповідно до яких зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, повертається заявнику, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.
Отже, право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним, подаючи зустрічну позовну заяву заявник повинен дотримуватися вимог ЦПК України щодо її подання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за наявністю одночасно двох умов: 1) обидва позови взаємопов`язані; 2) спільний їх розгляд є доцільним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
У постанові від 20 березня 2019 у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).
Конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК вказує на її імперативність, тобто, суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.
Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Зі змісту первісних позовних вимог ОСОБА_2 убачається, що спір між сторонами виник з приводу поділу майна, набутого ними під час перебування у шлюбі.
Так, ОСОБА_2 , посилаючись на положення сімейного законодавства щодо правового режиму спільної сумісної власності подружжя, просить визнати спільною сумісною власністю сторін однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та здійснити її поділ шляхом визнання за ним та ОСОБА_1 права власності по 1/2 частці зазначеної квартири за кожним.
У свою чергу, ОСОБА_1 , реалізуючи передбачене статтею 193 ЦПК України право на пред`явлення зустрічного позову, також заявила вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Зокрема, у зустрічному позові ОСОБА_1 порушує питання про правовий режим та поділ тієї самої квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом первісного позову ОСОБА_2 , а також іншого майна, автомобіля марки «ГАЗ» моделі «31105» та побутової техніки, які, за її твердженням, також були набуті сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти та належать їм на праві спільної сумісної власності.
При цьому, сторони пропонують різні способи поділу одного й того самого об`єкта нерухомого майна.
Так, за первісним позовом ОСОБА_2 просить здійснити поділ квартири в натурі у правовому розумінні шляхом визначення за кожним із колишнього подружжя права власності на 1/2 її частку, тоді як ОСОБА_1 у зустрічному позові просить припинити право спільної сумісної власності сторін, передати квартиру у особисту приватну власність ОСОБА_2 , стягнувши на її користь грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки квартири у розмірі 1 257 521,14 грн.
Отже, колегія суддів доходить висновку про те, що первісний та зустрічний позови не лише виникають з одних сімейних майнових правовідносин між колишнім подружжям, а й безпосередньо перетинаються за предметом спору, оскільки в обох позовах порушено питання про визначення правового режиму та подальшу юридичну долю одного й того самого нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 .
Те, що зустрічний позов ОСОБА_1 додатково охоплює автомобіль та побутову техніку, не спростовує взаємопов`язаності заявлених сторонами вимог та саме по собі не свідчить про недоцільність їх спільного розгляду.
Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд має встановити склад та обсяг майна, набутого сторонами за час шлюбу, час і джерела його придбання, правовий режим відповідного майна, а також визначити належний спосіб його поділу з урахуванням заявлених сторонами вимог.
Отже, з`ясування обставин набуття сторонами квартири, автомобіля та іншого майна, часу та джерел їх придбання, належності такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а також визначення способу його поділу становить єдиний комплекс взаємопов`язаних обставин, що виникли з одних сімейних майнових правовідносин між сторонами.
Більше того, щодо квартири АДРЕСА_2 предмет доказування за первісним і зустрічним позовами значною мірою збігається, оскільки для вирішення як первісних, так і зустрічних вимог суду необхідно дослідити одні й ті самі обставини набуття квартири, джерело коштів на її придбання, час виникнення права власності, правовий режим квартири як майна подружжя та обсяг прав кожної зі сторін на неї.
Відмінність запропонованих сторонами способів поділу цієї квартири не свідчить про відсутність взаємопов`язаності позовів. Навпаки, наявність конкуруючих вимог щодо способу припинення права спільної сумісної власності на один і той самий об`єкт додатково підтверджує доцільність їх вирішення в межах одного судового провадження.
Адже вирішення первісного позову окремо від зустрічного може призвести до ситуації, за якої в одному судовому провадженні буде визначено право кожної зі сторін на 1/2 частку квартири, тоді як в іншому провадженні вирішуватиметься питання про припинення спільної власності на ту саму квартиру, передання її у власність одному з колишнього подружжя та присудження іншому грошової компенсації.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що спільний розгляд заявлених сторонами вимог, навпаки, сприятиме повному та всебічному встановленню характеру їх майнових правовідносин, процесуальній економії та унеможливить ухвалення судових рішень, які можуть бути несумісними між собою щодо правового режиму та способу поділу одного й того самого майна.
При цьому положення частини другої статті 193 ЦПК України не вимагають повної тотожності предмета первісного та зустрічного позовів. Як убачається з наведених вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду, вимоги за зустрічним позовом можуть відрізнятися від вимог первісного позову, а визначальним є існування між ними такого правового та фактичного зв`язку, за якого їх спільний розгляд є доцільним.
Отже, та обставина, що ОСОБА_1 у зустрічному позові, крім квартири, порушує питання про поділ автомобіля та побутової техніки, не є достатньою підставою для висновку про необхідність розгляду цих вимог в окремому провадженні, оскільки заявлені нею вимоги ґрунтуються на тій самій правовій підставі, набутті майна сторонами під час шлюбу та поширенні на нього правового режиму спільної сумісної власності подружжя.
За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що первісний та зустрічний позови є взаємопов`язаними, виникають з одних правовідносин, частково стосуються одного й того самого майна, а їх спільний розгляд є доцільним та відповідатиме завданню цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору. А тому, висновок суду першої інстанції про те, що спільний розгляд зустрічного позову ОСОБА_1 з первісним позовом ОСОБА_2 є недоцільним та сприятиме затягуванню розгляду справи, не ґрунтується на належній оцінці змісту та характеру заявлених сторонами вимог.
Суд першої інстанції, пославшись на недоцільність спільного розгляду та можливість затягування розгляду справи, не зазначив, які саме обставини зустрічного позову унеможливлюють або істотно ускладнюють його розгляд разом із первісним позовом, та не врахував, що обидва позови стосуються поділу майна між тими самими колишнім подружжям, виникають з одних сімейних майнових правовідносин, а щодо квартири безпосередньо збігаються за об`єктом спору.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність взаємопов`язаності первісного та зустрічного позовів і недоцільність їх спільного розгляду є обґрунтованими та заслуговують на увагу.
Не може колегія суддів погодитися й з висновком суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 строку пред`явлення зустрічного позову.
Відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Отже, на відміну від висновку суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 «розумних строків» подання зустрічного позову, процесуальний закон не пов`язує можливість його пред`явлення з оціночною категорією розумності строку, а встановлює конкретний часовий критерій, зустрічний позов може бути пред`явлений у межах строку, встановленого відповідачу для подання відзиву.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2026 року про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, перебіг якого суд пов`язав з днем вручення відповідачці копії цієї ухвали.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження у справі.
Навпаки, з наявних у матеріалах справи відомостей щодо пересилання судової кореспонденції вбачається, що поштове відправлення, адресоване ОСОБА_1 , останній не вручено та повернуто до суду після закінчення встановленого строку зберігання.
Отже, визначена судом першої інстанції процесуальна подія, з настанням якої пов`язувався початок перебігу п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву, вручення відповідачці копії ухвали про відкриття провадження не настала.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що на час пред`явлення ОСОБА_1 зустрічного позову встановлений їй судом строк для подання відзиву, а відповідно й передбачений частиною першою статті 193 ЦПК України строк для пред`явлення зустрічного позову, закінчився.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 зазначав про те, що про постановлення ухвали від 21 квітня 2026 року йому стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень 18 травня 2026 року, тоді як зустрічну позовну заяву подано через підсистему «Електронний суд» 28 травня 2026 року.
Отже, зустрічний позов було пред`явлено через десять днів після того, як представнику відповідачки стало відомо про відкриття провадження у справі.
Більше того, 02 червня 2026 року суд першої інстанції задовольнив заяву представника ОСОБА_1 про продовження процесуального строку для подання відзиву на первісний позов.
Водночас колегія суддів зауважує, що сама по собі обставина продовження судом процесуального строку для подання відзиву не є визначальною для вирішення питання про своєчасність пред`явлення зустрічного позову у цій справі, оскільки матеріалами справи насамперед не підтверджено вручення ОСОБА_1 ухвали про відкриття провадження, з яким суд пов`язав початок перебігу первісно встановленого п`ятнадцятиденного строку.
За таких обставин посилання представника ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що продовження строку для подання відзиву не має наслідком автоматичного продовження строку для пред`явлення зустрічного позову, не спростовує доводів апеляційної скарги, оскільки в цій справі визначальним є те, що судом першої інстанції не встановлено факту спливу строку, передбаченого частиною першою статті 193 ЦПК України.
А відтак, висновок суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 строку пред`явлення зустрічного позову є передчасним, не відповідає встановленим обставинам справи та положенням частини першої статті 193 ЦПК України.
Більше того, вказуючи на порушення «розумних строків подачі зустрічного позову», суд першої інстанції фактично застосував критерій, якого стаття 193 ЦПК України для вирішення питання про своєчасність пред`явлення зустрічного позову не передбачає.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на неправильне застосування судом першої інстанції положень частини третьої статті 194 ЦПК України при формулюванні процесуального наслідку встановленого ним порушення вимог статті 193 цього Кодексу.
Так, відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику, а копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Отже, ЦПК України у цьому випадку встановлює конкретний процесуальний наслідок недотримання вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України повернення зустрічної позовної заяви, а не відмову у її прийнятті.
Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали сам навів положення частини третьої статті 194 ЦПК України та зазначив, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України, повертається заявнику. Водночас, у резолютивній частині оскаржуваної ухвали суд постановив «відмовити у прийнятті зустрічної позовної заяви», тобто застосував процесуальний наслідок, який не відповідає прямо передбаченому частиною третьою статті 194 ЦПК України порядку вирішення такого процесуального питання. 
Отже, встановлені у справі обставини свідчать про те, що первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 виникають з одних сімейних майнових правовідносин, стосуються поділу спільного майна колишнього подружжя, а щодо квартири АДРЕСА_1 безпосередньо збігаються за об`єктом спору, при цьому сторони пропонують різні способи поділу цього майна.
Матеріали справи також не містять доказів того, що на час пред`явлення ОСОБА_1 зустрічного позову закінчився встановлений їй строк для подання відзиву, оскільки копія ухвали про відкриття провадження, з дня вручення якої судом визначено початок перебігу такого строку, відповідачці вручена не була.
За таких обставин передбачених частинами першою та другою статті 193 ЦПК України перешкод для прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом матеріалами справи не встановлено.
Водночас, суд першої інстанції, відмовляючи у прийнятті зустрічного позову, не врахував взаємопов`язаності заявлених сторонами вимог, помилково послався на порушення ОСОБА_1 «розумних строків» його подання без встановлення спливу передбаченого законом процесуального строку, а також застосував процесуальний наслідок, не передбачений частиною третьою статті 194 ЦПК України.
Вказані порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому розгляду зустрічних вимог у межах цієї справи, у зв`язку із чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.
Не заслуговують й на увагу й доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, а відповідні заперечення ОСОБА_1 могла включити лише до апеляційної скарги на остаточне судове рішення у справі.
Питання щодо наявності у ОСОБА_1 права на апеляційне оскарження постановленої судом першої інстанції ухвали було вирішено судом апеляційної інстанції на стадії прийняття апеляційної скарги та вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2026 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, повертається заявнику.
Отже, передбаченим процесуальним законом наслідком неприйняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом з підстав недотримання вимог статті 193 ЦПК України є саме повернення зустрічної позовної заяви.
Та обставина, що суд першої інстанції, пославшись на частину третю статті 194 ЦПК України, водночас помилково сформулював резолютивну частину оскаржуваної ухвали як «відмовити у прийнятті зустрічної позовної заяви», а не «повернути зустрічну позовну заяву», не може змінювати правову природу постановленого процесуального судового рішення та позбавляти особу передбаченого законом права на його апеляційний перегляд.
Визначальним у цьому випадку є не використане судом першої інстанції найменування процесуальної дії, а її зміст та правові наслідки для учасника справи.
Відтак, ураховуючи, що питання щодо допустимості апеляційного оскарження зазначеної ухвали було вирішено судом при відкритті апеляційного провадження, а процесуальна природа оскаржуваної ухвали відповідає вирішенню питання щодо повернення зустрічної позовної заяви, доводи відзиву про неможливість її окремого апеляційного оскарження є безпідставними.
Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене обставини справи ухвала Подільського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Пашковського Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Святошинськогорайонного суду м. Києва від 02 червня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 08 вересня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура