П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 671/1108/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Андрущенко О.Ю. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
22 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в якому просив скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії АВ № 00010849 від 19.05.2026 за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 25.06.2026 позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії АВ № 00010849 від 19.05.2026 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21.07.2026.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився про причини неявки не повідомив.
Враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, при цьому в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.05.2026 винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місце знаходження юридичної особи) на території України серії АВ № 00010849.
Із змісту вказаної постанови слідує, що ОСОБА_1 , як відповідальна особа, допустив рух транспортного засобу MAN TGX д.н.з. НОМЕР_1 28.04.2026 о 22 год 42 хв за адресою Н-01 км 49+495, Київська область із перевищенням нормативних параметрів зазначених пунктом 22.5 ПДР: загальної довжини транспортного засобу на 17,381% (3,259 м) при дозволеній максимальній фактичній довжині 18,75 м, загальної ширини транспортного засобу на 42,192% (1,097 м) при дозволені максимальній фактичній ширині 2,6 м, загальної висоти транспортного засобу на 5,675% (0,227 м) при дозволеній максимальній фактичній висоті 4 м.
Такими діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, та на останнього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 51000 грн. Факт правопорушення зафіксовано автоматичним технічним засобом WIM21, WAGA-WIM35, зав. № 6.
Не погодившись із зазначеною постановою позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач здійснював рух транспортного засобу з перевищенням габаритних обмежень визначених в дозволі № 2026-13856801-1412НГ, суд приходить до висновку, що дозвіл в такому випадку не враховується та до позивача застосовуються параметри габаритів та ваги транспортного засобу визначені п. 22.5 ПДР, тому позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух" зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху України рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують: а) зовнішніх габаритів:
Ширина -2,6; сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, без винесення габариту на смугу зустрічного руху - 3,75;
Довжина: вантажного автомобіля 12; автопоїзда 22; автомобіля (тягача) з напівпричепом - 18,75; маршрутного транспортного засобу - 18,75; Виступ вантажу за задній габарит транспортного засобу 2.
Рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоча б один з їх габаритних та/або вагових параметрів перевищує нормативи, визначені цим пунктом, здійснюється відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. № 30 Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами.
Відповідно до пункту 3 Правил № 30 транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Згідно з пунктом 4 Правил № 30 рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.
Пунктом 25 Правил №30 встановлено, що забороняється проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів без дозволу, зазначеного у пункті 4 цих Правил, або документа, який підтверджує внесення плати за проїзд, що повинні знаходитися у водія і пред`являтися на вимогу уповноважених осіб.
Згідно ч. 2 статті 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що транспортний засіб позивача здійснював рух на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортного засобу, габаритні параметри якого перевищують нормативні, однак під час автоматичної фіксації встановлено перевищення не лише нормативів, визначених пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, а й погоджених таким дозволом габаритних параметрів, що сторонами у справі не заперечувалося. 
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції примітки до статті 132-1 КУпАП колегія суддів відхиляє.
Приміткою до статті 132-1 КУпАП передбачено, що підставою для звільнення від адміністративної відповідальності є наявність дозволу на проїзд транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні. Водночас наведена норма не може застосовуватися відокремлено від положень Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №30, які визначають правовий режим такого дозволу та умови його реалізації.
За своєю правовою природою дозвіл є адміністративним актом, який надає право на здійснення руху транспортного засобу за конкретно визначених у ньому умов, а не змінює встановлені законодавством нормативні габаритно-вагові параметри транспортних засобів. Видача такого дозволу не означає безумовного звільнення перевізника від відповідальності незалежно від фактичних параметрів транспортного засобу, а лише легітимує рух у межах погоджених умов.
Отже, у випадку, коли транспортний засіб рухається із параметрами, що перевищують навіть ті, які погоджені уповноваженим органом у спеціальному дозволі, відповідний дозвіл не може вважатися таким, що підтверджує правомірність саме такого перевезення, оскільки фактичний рух здійснюється поза межами наданого дозволу.
Посилання апелянта на те, що законодавством прямо не передбачено втрати юридичного значення дозволу у разі перевищення погоджених ним параметрів, не спростовує наведеного висновку. Суд першої інстанції не визнавав дозвіл недійсним, не встановлював факту його припинення чи анулювання, а лише правильно виходив із того, що дозвіл поширюється виключно на рух транспортного засобу з параметрами, визначеними у ньому, тоді як перевезення із більшими параметрами вже не відповідає умовам такого дозволу.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прирівняв порушення умов дозволу до його відсутності.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не ототожнював зазначені правові категорії. Висновок суду зводиться до того, що чинний дозвіл не легалізує перевезення, яке здійснюється із перевищенням погоджених ним параметрів. Такий висновок відповідає правовій природі спеціального дозволу як документа, що встановлює виключення із загального режиму руху транспортних засобів лише в межах індивідуально визначених умов.
Посилання апелянта на порушення судом принципу, закріпленого статтею 19 Конституції України, та твердження про створення судом нової підстави адміністративної відповідальності є необґрунтованими.
Суд першої інстанції не доповнював положення статті 132-1 КУпАП новими умовами відповідальності, а здійснив системне тлумачення норм КУпАП, Правил дорожнього руху, Правил №30 та Порядку №1174, які у своїй сукупності регулюють порядок руху великогабаритних транспортних засобів та визначають умови, за яких дозвіл може бути підставою для звільнення особи від відповідальності.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування принципу lex specialis derogat legi generali також є помилковими.
Пункт 22.5 Правил дорожнього руху визначає законодавчо встановлені нормативні габарити транспортних засобів. Спеціальний дозвіл не замінює зазначені нормативи та не встановлює нових законодавчих норм, а лише дозволяє у конкретному випадку здійснити рух із параметрами, що перевищують нормативні, за умови неухильного дотримання визначених у ньому вимог. Отже, дозвіл не є спеціальною нормою матеріального права, яка змінює порядок визначення складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 132-1 КУпАП.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно виснував, що оскільки позивач здійснював рух транспортного засобу з перевищенням габаритних обмежень визначених в дозволі № 2026-13856801-1412НГ, тому дозвіл в такому випадку не враховується та до позивача застосовуються параметри габаритів та ваги транспортного засобу визначені п. 22.5 ПДР.
Враховуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність винесеної відповідачем постанови у справі про адміністративне правопорушення серії АВ № 00010849 від 19.05.2026 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП та відсутності підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо неправильного визначення відповідачем бази для обчислення відсотка перевищення.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, порядок визначення відсотка перевищення встановлений Додатком 1 до Інструкції, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України №512, відповідно до якого величиною «Х норм» є нормативно дозволений параметр, визначений саме пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, а не параметри, зазначені у спеціальному дозволі. Зазначена формула є імперативною та не передбачає можливості використання інших базових величин для обчислення відсотка перевищення. 
Саме тому твердження апелянта про необхідність обчислення перевищення від параметрів, визначених дозволом, суперечить наведеному нормативному регулюванню та фактично спрямоване на застосування іншого способу визначення складу адміністративного правопорушення, який чинним законодавством не передбачений.
Не приймаються колегією суддів і доводи апеляційної скарги щодо непропорційності застосованого адміністративного стягнення.
Розмір адміністративного стягнення у даному випадку визначений безпосередньо санкцією частини другої статті 132-1 КУпАП та не належить до дискреційних повноважень посадової особи Укртрансбезпеки. За встановлення перевищення габаритно-вагових норм понад тридцять відсотків законом передбачено єдиний розмір штрафу. Відтак, питання пропорційності не може бути підставою для зміни встановленого законом розміру адміністративного стягнення.
Посилання апелянта на принцип in dubio pro libertate також не заслуговують на увагу, оскільки наведений принцип застосовується лише за наявності неоднозначності у змісті правової норми. Натомість у цій справі порядок визначення нормативних параметрів та спосіб обчислення відсотка перевищення чітко визначені чинним законодавством і не допускають альтернативного тлумачення щодо використання параметрів спеціального дозволу як бази для такого розрахунку.
Необґрунтованими є й доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції статті 242 КАС України.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції дослідив усі письмові докази, встановив фактичні обставини справи, навів норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та надав належну правову оцінку доводам сторін. Незгода апелянта із висновками суду сама по собі не свідчить про відсутність мотивів судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять нових обставин, які б спростовували його висновки.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення і не може бути оскаржена відповідно до частини 3 статті 272 КАС України. 

Головуючий | | | Полотнянко Ю.П.
Судді | | | Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.