МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Миколаїв

07 липня 2026 р.	справа № 400/6924/26 	

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, розглянув адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Вознесенської міської ради, площа Центральна, 1, м. Вознесенськ, Вознесенський р-н, Миколаївська обл., 56501, 	

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача	Міністерство культури України, вул. Франка Івана, 19, м. Київ, 01054, 	

про	визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Вознесенської міської ради (далі - відповідач або Міськрада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні позивача Міністерство культури України (далі - третя особа або МК України), в якому просить суд:
1) визнати протиправною бездіяльність Міськради щодо невиконання обов`язку, передбаченого ст. 3 ч. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини” в частині неутворення спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини - відповідного виконавчого органу міської ради населеного пункту м. Вознесенськ, занесеного до Списку історичних населених місць України, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини;
2) зобов`язати Міськраду утворити спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини - відповідний виконавчий орган міської ради населеного пункту м. Вознесенськ, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, відповідно до порядку та вимог, встановлених Законом України “Про охорону культурної спадщини”.
На обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що з 2001 р. м. Вознесенськ внесено до Списку історичних населених місць України. Історико-архітектурний опорний план міста визначає охоронні зони, використання яких і забудова здійснюються з урахуванням вимог, передбачених Законом України “Про охорону культурної спадщини”. Згідно з приписами цього Закону, відповідач, за погодженням з МК України, повинен був утворити спеціальний виконавчий орган, на якій би покладалось виконання завдань передбачених Законом, однак Міськрада допустила протиправну бездіяльність і спеціально уповноваженого органу не утворила. Позивач послався на норми Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, ратифікованої Законом України № 581-VII від 19.09.2013 р., яка гарантує участь у культурному житті, зокрема позивач вважає, що неутворення відповідачем спеціально уповноваженого органу, є прямим втручанням у вказане право, оскільки позбавляє його легітимного механізму захисту історичного середовища міста та фахового урядування у сфері культурної спадщини. Також позивач вказав, що має персоніфікований інтерес як ветеран війни, адже за відсутності спеціального органу, в центрі міста розпочалась забудова в межах Алеї пам`яті на честь загиблих воїнів, що позивач розцінює як посягання на його особисту гідність. Вважає, що подання цього позову, є виконанням конституційного обов`язку, передбаченого ст. 66 Конституції України щодо незаподіяння шкоди культурній спадщині.
Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що позивач не обґрунтував порушення його прав - по суті позов подано не з метою захисту якогось індивідуально визначеного права позивача, а спрямовано на здійснення судового контролю за діяльністю органу місцевого самоврядування, що не відповідає меті адміністративного судочинства. Крім того, позивач невірно трактує вимоги Закону України “Про охорону культурної спадщини”, який не вимагає від відповідача обов`язкового утворення нового органу, тоді як функції і повноваження, передбачені Законом України “Про охорону культурної спадщини” покладені на Відділ культури та спорту Міськради, тобто у складі виконавчих органів Міськради мається спеціально уповноважений орган у сфері охорони культурної спадщини, а визначення його організаційно-правової форми, є виключною компетенцією Міськради.
Третя особа правом подати пояснення не скористалась.
Ухвала про відкриття провадження в даній справі, а також позовна заява з додатками отримані МК України в електронному кабінеті системи “Електронний суд” 18.06.2026 р.
Вирішуючи спір, суд враховує наступне.
29.05.2026 р. ОСОБА_1 звернувся до міського голови м. Вознесенська із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати йому інформацію з таких питань:
- чи утворено і складі виконавчих органів Міськради спеціально уповноважений орган, передбачений ст. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини”;
- чи утворений такий орган за погодження з МК України;
- якщо спеціально уповноважений орган відповідачем не створювався, на який існуючий структурний підрозділ Міськради покладена реалізація повноважень, передбачених Законом України “Про охорону культурної спадщини”.
01.06.2026 р. відповідач надав відповідь на вказаний запит, повідомивши позивача про те, що для виконання завдань, передбачених Законом України “Про охорону культурної спадщини” Міськрадою окремий орган або структурний підрозділ не утворювався, натомість повноваження у сфері охорони культурної спадщини покладено на Відділ культури та спорту.
Також 29.05.2026 р. ОСОБА_1 подав запит до МК України, в якому просив надати йому інформацію про звернення Міськради до МК України щодо погодження утворення спеціально уповноваженого органу у сфері охорони культурної спадщини і чи видавало МК України погодження щодо кандидатур керівників такого органу чи його положення.
У відповідь на запит, 03.06.2026 р. третя особа надіслала позивачу листа, в якому зазначила, що відповідач до МК України із запитами про погодження, про які йдеться в його запити, не звертався.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у неутворенні спеціально уповноваженого органу, передбаченого Законом України “Про охорону культурної спадщини”, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до преамбули Закону України “Про охорону культурної спадщини”, цей Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини як одного з головних елементів національних інтересів України з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
У цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;
історичне населене місце - населене місце, яке зберегло повністю або частково історичний ареал і занесене до Списку історичних населених місць України (ст. 1 Закону).
Згідно із Списком історичних населених місць України (міста і селища), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. № 878, м. Вознесенськ включено до такого Списку.
Відповідно до ст. 3 ч. 1 Закону України “Про охорону культурної спадщини”, державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать:
центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини;
орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим;
обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації;
виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Як передбачено ст. 3 ч. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини”, відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць України, утворюється місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
Таким чином, оскільки м. Вознесенськ включено до Списку історичних населених місць України, то в силу приписів Закону України “Про охорону культурної спадщини”, у Міськради виник обов`язок, передбачений вищенаведеною нормою щодо утворення спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини.
Стаття 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання:
затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання (п. 5);
утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради (п. 6).
Отже, затвердження всієї структури виконавчих органів ради та утворення виконавчих органів ради в межах такої структури, є виключною компетенцією відповідної ради.
Згідно з ст. 2 ч. 1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами (ст. 4 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.
Органи виконавчої влади, їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків виконання делегованих їм радами повноважень, та в інших випадках, передбачених законом (ст. 71 ч. 1, 2 того ж Закону).
Таким чином, в контексті спірних правовідносин, вищенаведені норми Закону України “Про охорону культурної спадщини” та Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” слід розуміти таким чином, що у випадку, коли населений пункт занесений до Списку історичних населених місць України, то відповідна рада повинна утворити спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини, однак його утворення відбувається відповідно до процедур, які регламентують діяльність органів місцевого самоврядування, в даному разі відповідно до Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.
Суд погоджується з відповідачем в тому, що формулювання, використане в ст. 3 ч. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини” про утворення місцевою радою відповідного виконавчого органу у сфері охорони культурної спадщини, не слід ототожнювати із створенням радою нового окремого самостійного органу - таке поняття як “утворення”, цілком охоплює випадок утворення спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини шляхом наділення відповідними повноваженнями вже існуючого органу, адже, як наводилось судом вище, затвердження структури виконавчих органів ради, є її виключною компетенцією, на яку розповсюджуються гарантії місцевого самоврядування у виді самостійності в ухваленні рішень з цього питання.
Повноваження виконавчого органу сільської, селищної, міської ради у сфері охорони культурної спадщини визначені ст. 6 ч. 2 Закону України “Про охорону культурної спадщини”.
Відповідачем подане положення про Відділ культури та спорту Міськради, затверджене рішенням від 14.01.2008 р. № 4, яким в розділі ІІ п. 20 передбачені повноваження цього органу відповідача у сфері охорони культурної спадщини.
Порівняльний аналіз повноважень, визначених Законом та тих, якими наділений Відділ культури та спорту Міськради, дозволяє дійти висновку, що саме цей орган є спеціально уповноваженим органом відповідача у сфері охорони культурної спадщини.
Таким чином, відповідач, шляхом наділення відповідними повноваженнями Відділу культури та спорту Міськради, фактично утворив спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини, про який йдеться в ст. 3 ч. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини”.
При цьому, відповідач, як орган місцевого самоврядування, якому законом гарантується самостійність в прийнятті своїх рішень, на власний розсуд визначає організаційну форму такого органу та його структуру, адже в даному випадку визначальне значення має наявність у органу відповідних повноважень у сфері охорони культурної спадщини, а не організаційно-правова форма такого органу.
З огляду на викладене, вимоги позивача є безпідставними.
Стосовно зауважень позивача про відсутність погодження третьої особи на утворення відповідачем спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини, суд зазначає наступне.
Так, дійсно, згідно з ст. 3 ч. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини” відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць України, утворюється місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, тобто МК України.
Як слідує з наданого позивачем листа третьої особи, нею таке погодження відповідачу не надавалось.
Однак відсутність погодження не спростовує факту наявності в структурі виконавчих органів Міськради спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини у виді Відділу культури та спорту Міськради, що і є предметом даного спору.
Перевірка порядку утворення відповідачем Відділу культури та спорту не входить до предмету доказування в даній справі. Такий спір є компетенційним спором у сенсі ст. 19 ч. 1 п. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і не може бути ініційований позивачем.
Також суд знаходить слушними доводи відповідача про відсутність у позивача права на судовий захист у зв`язку з відсутністю порушеного права.
Стаття 55 ч. 1 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ст. 160 ч. 5 п. 9 КАС України, в позовній заяві зазначаються: у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Отже, обов`язковою передумовою виникнення у особи права на звернення до суду, є порушення його прав у сфері публічно-правових відносин.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтоване. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально визначених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто конкретно виражені негативні наслідки у виді невизнання, обмеження або перешкоджання в реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій (бездіяльності) або рішень суб`єкта владних повноважень.
Позивач зобов`язаний конкретизувати, яких саме негативних наслідків він зазнав, яким чином порушуються його права та надати докази на підтвердження своїх доводів.
Відсутність порушення суб`єктивного права особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
Позивач обґрунтував своє право на звернення до суду з цим позовом тим, що відсутність (неутворення) відповідачем спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини порушує його право на участь в культурному житті громади м. Вознесенська та на компетентне урядування в цій сфері, однак такі доводи мали б значення тільки у випадку відсутності у складі виконавчих органів Міськради такого органу, але, як встановлено судом, відповідний орган відповідачем утворено.
Статус позивача як ветерана війни також не доводить наявність у нього порушеного права, а посилання позивача на приписи ст. 66 Конституції України помилкові і ґрунтуються на невірному тлумаченні цієї норми.
Жодні аргументи позивача не свідчать про наявність у нього конкретно визначеного порушеного права та настанні конкретно визначених негативних наслідків, а по суті зводяться до його особистого суб`єктивного ставлення до реалізації Міськрадою вимог ст. 3 ч. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини”.
Як вірно зазначив відповідач, вимоги позивача спрямовані на здійснення судового контролю над реалізацією виключної компетенції Міськради, а не на розв`язання індивідуального спору.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач, в силу ст. 5 ч. 1 п. 13 Закону України “Про судовий збір”, звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат учасники справи суду не подавали.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Вознесенської міської ради (площа Центральна, 1, м. Вознесенськ, Вознесенський р-н, Миколаївська обл., 56501, ЄДРПОУ 38016400) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство культури України (вул. Франка Івана, 19, м. Київ, 01054, ЄДРПОУ 43220275), відмовити.
2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз