ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/12687/24
Номер провадження 22-ц/818/446/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В., 
представника позивача адвоката Ковалюха В. М.,
представника відповідача адвоката Круглих К. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2025 року в складі судді Майстренко О.М. по справі № 643/12687/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-тя особа: Харківське регіональне управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , 3-тя особа: Харківське регіональне управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про розподіл спільного майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що з 21 лютого 2017 року вона перебувала з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , яка проживає разом з нею.
23 листопада 2020 року подружжя за рахунок спільних коштів та кредиту Харківського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» придбали однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 вартістю 751100 грн. 
Також в період шлюбу 29 вересня 2023 року за спільні кошти сторони придбали автомобіль Skoda Oktavia a5 2011 року випуску, який зареєстрований на ім`я відповідача. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 1/2 частини вищевказаного майна, а також стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості автомобіля Skoda Oktavia a5 2011 року випуску в розмірі 175355 грн та судові витрати.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 без виділення цієї частки в натурі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля Skoda Oktavia a5 2011 року випуску в розмірі 175 355 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 4407,24 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 8000 грн.
Рішення суду першої інстанції, мотивовано тим, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, так як придбана сторонами за час шлюбу, а оскільки презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя позивачем не спростована, тому обґрунтованим є визнання права власності на спірну квартиру по 1/2 частині за кожним. Автомобіль Skoda Oktavia a5 2011 року випуску, придбаний відповідачем у період шлюбу між сторонами та ведення сторонами спільного господарства, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами, з огляду на що вимога про стягнення з відповідача 1/2 частини вартості автомобіля підлягає задоволенню.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 03 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Круглих Катерина Олександрівна, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
05 серпня 2019 року між ним та ТОВ «Світ-1» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на зазначену квартиру № 05/08/9-40. Договірна вартість майнових прав на квартиру (сума Договору) складає 745 590 грн. 
07 серпня 2019 року між ним та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір №102-АТО щодо надання довгострокового пільгового кредиту на будівництво (придбання) доступного житла для учасників бойових дій, які брали участь в антитерористичній операції.
На час розірвання шлюбу, залишок зобов`язань по сплаті кредиту становив 438 424,60 грн станом на 01 липня 2025 року залишок зобов`язань по сплаті кредиту 385 494,60 грн. Після розірвання шлюбу зобов`язання по сплаті кредиту виконується ним особисто за рахунок особистих коштів. Заборгованість станом на 01 липня 2025 року по сплаті кредиту відсутня. Позивачкою, в свою чергу, не доведено факту оплати на користь банку коштів за кредитним договором №102-АТО від 07 серпня 2019 року як в період шлюбу, так і після його розірвання.
Спірний автомобіль не було придбано за спільні кошти подружжя, оскільки на момент його придбання сторони вже не проживали тривалий час разом, не вели спільного господарства та взагалі припинили шлюбні відносини. Позивачка в лютому 2022 року разом з дитиною поїхала за кордон в Польщу, та до теперішнього часу не повернулась в Україну.
17 червня 2024 року по теперішній час він був залучений до виконання бойових (спеціальних) завдань, крім 5 днів в жовтні 2024 року, що в свою чергу унеможливило скористатись правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, ознайомитись матеріалами справи, надати докази по справі та приймати участь в судових засіданнях.
До суду першої інстанції ним подавалося клопотання про зупинення провадження у справі через перебування у складі Збройних Сил України та залучення до виконання бойових (спеціальних) завдань, проте ухвалою Салтівського (до перейменування Московського) районного суду міста Харкова від 02 квітня 2025 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено.
01 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ковалюх Василь Миколайович, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду без змін.
Відзив мотивна тим, що відповідачем не надано доказів на спростування заявлених нею вимог. Вона не заявляла вимог про поділ боргових зобов`язань перед банком. 
Між тим, в серпні 2019 року нею здійснено грошовий переказ в сумі 142 805,49 грн на користь кредитора. 
Відповідач перебуває на військовій службі, проте ним не надано доказів про переведення на воєнний стан або залучення до виконання завдань у зоні бойових дій військовою частиною, в якій на даний час ОСОБА_1 перебуває на військовій службі.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Круглих К. О., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Ковалюх В. М., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що з 21 лютого 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року (а.с. 15-20).
05 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ -1» (далі -ТОВ «СВІТ-1» та ОСОБА_1 укладено договорі купівлі продажу майнових прав № 05/08/19-40, за яким останньому передано майнові права на квартиру АДРЕСА_2 . Договірна вартість майнових прав на квартиру складає 745 590 грн (а.с. 113-114).
07 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Харківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір, за яким позичальнику надано кредит 635 133 грн строком на 15 років для придбання житла - квартири АДРЕСА_2 згідно з договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 05/08/19-40 від 05 серпня 2019 року, укладеним між ТОВ «СВІТ-1» та позичальником (а.с. 16-33).
Відповідно до вказаної кредитної угоди Фонд від імені держави надав ОСОБА_1 прямий адресний (цільовий) кредит на будівництво житла на склад сім`ї позичальника: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – дружина позичальника.
23 листопада 2020 року за ОСОБА_1 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 19 вересня 2020 року та договору купівлі- продажу майнових прав від 05 серпня 2019 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 22, 124).
29 вересня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності автомобіль Skoda Oktavia a5 2011 року випуску (а.с. 36-37).
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той з подружжя, хто порушує питання спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 71 СК України.
Згідно з частиною першою цією статті майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Відповідно до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.
Згідно із частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За змістом частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 серпня 2019 року № 102-АТО, були спрямовані на придбання спірної квартири. Таким чином, зазначені грошові кошти використані не для особистих потреб одного з подружжя, а в інтересах сім`ї, що підтверджується фактом набуття за їх рахунок житлового майна, яке використовували сторони як спільне місце проживання під час шлюбу.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходили з того, що спірна квартира була набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а отже, відповідно до приписів сімейного законодавства, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому презумпція спільності майна подружжя позивачем не спростована, належних та допустимих доказів того, що спірне майно набуте за особисті кошти одного з подружжя або не в інтересах сім`ї, суду не надано.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення за позивачем права власності на частку спірної квартири.
Доводи відповідач про те, що погашення кредитної заборгованості він здійснює особисто, не впливає на обґрунтованість висновків першої інстанції, оскільки сам по собі факт виконання кредитних зобов`язань одним із подружжя не змінює правової природи зобов`язання. Кредит, отриманий у період шлюбу та використаний в інтересах сім`ї, створює спільний обов`язок подружжя незалежно від того, хто саме фактично здійснював платежі за таким зобов`язанням.
Погашення ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за рахунок особистих коштів після розірвання шлюбу між сторонами не є підставою для відступлення від рівності часток у спільному сумісному майні. Відповідач не позбавлений можливості звернутися з позовом про стягнення компенсації (повернення кредитних коштів), за рахунок яких була придбана квартира.
Що стосується стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобілю, то висновки суду в цій частині також обґрунтовані. Відповідач не надав суду доказів на спростування вказаної позивачкою вартості транспортного засобу, клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу він не заявив.
Встановивши вказані обставини, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов правильних висновків про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню компенсація 1/2 частки транспортного засобу, розмір якої становить 175 355 грн.
Щодо клопотання про зупинення провадження, то судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, свобод чи інтересів (стаття 2 ЦПК України). Досягнення цієї мети відбувається через дію основоположних засад судочинства, зокрема верховенства права, рівності сторін та диспозитивності. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частини перша та п`ята статті 4 ЦПК України).
Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).
Для тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України маємо застосовувати телеологічне (цільове) тлумачення. Тобто визначити, якою була мета законодавця у запровадженні цього припису.
Є зрозумілим, що мета законодавця у формулюванні такої конструкції була в тому, щоб гарантувати недоторканність прав тих осіб, які у запроваджений в Україні воєнний стан виконують конституційний обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини від ворога, - військовослужбовців.
За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.
Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-то верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.
Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.
Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Таким чин, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Вказані висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції мав підстави для зупинення провадження у справі.
Між тим, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, аналогічне клопотання до суду апеляційної інстанції відповідачем заявлено не було, з огляду на що у апеляційного суду відсутні підстави для вирішення питання про зупинення провадження у цій справі.
Під час апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції було досліджено докази, що долучено до апеляційної скарги та надано їм оцінку. 
З урахуванням досліджених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що при вирішені спору про поділ майна подружжя було порушено права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, оскільки останній не позбавлений був можливості надати докази по суті спору та звернутись до апеляційного суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи чи зупинення провадження.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина