Справа № 388/2924/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2026 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого – судді Баранського Д.М.,
за участю секретаря Івочки Л.П.,
представника Стрільця О.С., 

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України про стягнення заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просить стягнути з нього на свою користь 45965,90 грн одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, 9715,50 грн матеріальної допомоги на оздоровлення та 137954,70 грн середнього заробітку за весь період затримки, а всього 193442,70 грн. 
Позов мотивує тим, що з 5 вересня 2017 року по 17 вересня 2018 року та з 28 травня 2019 року по 30 серпня 2024 року перебував з відповідачем у трудових правовідносинах.
На момент звільнення його трудовий стаж на залізничному транспорті становив 5 років 3 місяці та 2 дні. 
Позивачу була передбачена виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі двох середньомісячних заробітків. 
Окрім цього, позивачеві повинна була бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення під час виходу у чергову відпустку в розмірі не менше 50 відсотків тарифної ставки або посадового окладу за 2022-2023 роки.
У день звільнення ОСОБА_1 вищезазначені нарахування не були виплачені, а тому відповідач має сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку.
Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву. У цьому відзиві вказує, що ОСОБА_1 дійсно працював у Долинській дистанції електропостачання та з 30 серпня 2024 року його було звільнено у зв`язку з виходом на пенсію.
Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) виплати передбачені п. 4.16 Колективного договору будуть виплачені після окремого рішення правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» Ці виплати призупинені згідно з витягом з протоколу засідання правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» № Ц-54/31 від 14 березня 2022 року. Акціонерне товариство «Українська залізниця» не відмовило позивачеві у виплаті спірних коштів, такі виплати на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з введенням воєнного стану призупинені, а їх виплата буде можлива після скасування або закінчення воєнного стану в Україні або прийняття окремого рішення про їх поновлення.
Згідно з розрахунком та протоколом про встановлення трудового стажу ОСОБА_1 , сума невиплачених коштів становить 45931,80 грн (22965,90 грн х 2) без відрахувань обов`язкових зборів та податків.
У 2022 та 2023 роках позивачеві не виплачувалась матеріальна допомога. Загальна суму цієї матеріальної допомоги становить 9251 грн, з яких 4625,50 грн за 2022 рік та 4625,50 грн за 2023 рік. Невиплату цієї матеріальної допомоги здійснено згідно з протоколом засідання правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» № Ц-54/31 від 14 березня 2022 року. 
Відповідач також зазначає, що 30 серпня 2024 року позивач був звільнений з посади. З 31 серпня 2024 року розпочався перебіг строку звернення до суду з позовом про вирішення цього спору, який сплинув 1 листопада 2024 року. До суду позивач звернувся 12 грудня 2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду.
Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України надіслала до суду пояснення на відзив відповідача. Зазначає, що рішенням правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 жовтня 2024 року (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком. т.) щодо виплат матеріальної допомоги при звільненні на пенсію встановлено багатомісячну чергу, якої не дотримуються, що суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України. Рішення правління про зупинення виплат, а також лист члена правління не є правовими підставами для зупинення виплат заробітної плати та прирівняних до заробітної плати виплат. Вважає, що позов підлягає задоволенню. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити. Суду пояснив, що матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію відповідач обіцяв виплатити пізніше, однак таких дій не вчинив.
Представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Стрілець О.С. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. 
Представник Одеської дорожної організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України Костовська В.І. в судовому засіданні не заперечувала проти позову.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом установлено, що з 5 вересня 2017 року по 17 вересня 2018 року та з 28 травня 2019 року по 30 серпня 2024 року ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця». 
30 серпня 2024 року позивача звільнено з посади електромеханіка дільниці 1 групи за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком), про що свідчить наказ (розпорядження) № 106/ос від 23 серпня 2024 року. У цьому наказів зазначено, що виплатити одноразову грошову допомогу, передбачену п. 4.16 Колективного договору – 2 (два) середньомісячних заробітки у відповідності до умов Порядку формування та виконання консолідованого плану руху грошових коштів АТ «Укрзалізниця», затвердженого рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 1 березня 2022 року (а. с. 14). 
Протоколом комісії зі встановлення трудового стажу на залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію від 23 серпня 2024 року встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 у залізничній галузі складає 5 років 3 місяці та 3 дні (а. с. 21). 
Наказами (розпорядженнями) від 12 вересня 2022 року № ЕЧВК-05/313, від 1 вересня 2023 року № ЕЧВК-05/295, ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку тривалістю 12 календарних днів з 19 вересня 2022 року по 30 вересня 2022 року та тривалістю 10 календарних днів з 15 вересня 2023 року по 24 вересня 2023 року. Ці накази не містять даних про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення, відмову у виплаті, а також звернення за виплатою із відповідною заявою. 
Відповідач визнає право позивача на отримання одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі двох середньомісячних заробітків в розмірі 45931,80 грн (22965,90 х 2), згідно з положеннями Колективного договору. 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). 
Отже, вищезазначені обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнаються сторонами. 
З матеріалів справи відомо, що між адміністрацією й профспілковим комітетом Долинської дистанції електропостачання на 2011-2015 року було укладено колективний договір, зареєстрований Долинською районною державною адміністрацію 26 квітня 2011 року за № 13 (а. с. 27-48) (далі – Колективний договір).
Згідно з чч. 1, 2 ст. 17 КЗпП України колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (чч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до чч. 4, 7 ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законом України «Про оплату праці» визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі – підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.
До структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).
Основна заробітна плата – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата – винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У ст. 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.
Згідно з чч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення та одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію входять до структури заробітної плати.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно з ч. 1 ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Згідно з п. 2 розділу "Прикінцеві положення" Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП доповнено п. 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.
Позивач звернувся до суду щодо виплати одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та щорічної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки.
Відповідно до ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції тут і далі на момент виникнення спірних правовідносин) на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
У подальшому Законом України «Про внесення зміни до статті 11 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 13 вересня 2025 року, частину першу статті 11 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2136-IX викладено в такій редакції: 
"1. У період дії воєнного стану роботодавець може ініціювати зупинення дії окремих положень колективного договору, які регулюють відносини, визначені цим Законом. Дія таких положень може бути зупинена тільки за взаємною згодою сторін колективного договору у порядку, визначеному цим колективним договором".
II. Прикінцеві та перехідні положення
1.Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
2.Протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом сторони колективного договору зобов`язані почати переговори про можливості та строки поновлення дії його положень, зупинених без взаємної згоди його сторін. Порядок та строки поновлення дії таких положень визначаються сторонами колективного договору.
Про рішення щодо поновлення дії положень колективного договору сторона роботодавця повідомляє орган, що здійснив повідомну реєстрацію цього колективного договору, у тижневий строк з дня ухвалення такого рішення.
При цьому, системний аналіз законодавства свідчить про те, що дія ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на протокол засідання правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, як на законну підставу для невиплати позивачу належних йому сум при звільненні в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про правовий режим воєнного стану».
У свою чергу рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 5 лютого 2025 року (справа № 211/7338/23) визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до п. 1.6 Колективного договору, необхідні зміни між конференціями трудового колективу дистанції можуть бути внесені в колективний договір протягом терміну його дії після їхнього затвердження на спільному засіданні профкому й адміністрації. Сторони домовились, що в період дії даного договору в нього не вносяться зміни, що погіршують оплату й умови праці, пільги, трудові й соціальні гарантії, встановлені цим колективним договором. 
Нормативні акти, прийняті Кабінетом Міністрів України, які забезпечують більш високі трудові й соціальні гарантії, ніж встановлені цим колективним договором, мають пріоритет перед відповідними положеннями даного колективного договору.
При прийнятті Президентом, Верховною Радою, Кабінетом Міністрів України документів, норми гарантій, яких нижче вказаних в колективному договорі, то норми цього колективного договору діють до закінчення терміну його дії.
Доказів внесення змін до колективного договору у період виникнення спірних правовідносин стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідачем до суду не надано.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам посилаючись на правовий режим воєнного стану 14 березня 2022 року в правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» не було за відсутності зворотної дії в часі цього Закону.
Отже, на переконання суду відсутні правові підстави для призупинення виплат позивачу.
Обмеження конституційний прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не застосовуються.
У свою чергу, згідно з п. 4.15 Колективного договору працівникам дистанції за письмовою заявою надавати протягом року одноразову допомогу на оздоровлення, як правило при виході в чергову відпустку в розмірі не менше 50 відсотків тарифної ставки або посадового окладу, встановлених на дату звернення за допомогою й відповідно до Додатка № 7 до колдоговору.
Отже, підставою для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення є відповідна заява працівника.
У свою чергу ОСОБА_1 не надано суду фактичних даних про те, що він звертався до відповідача за виплатою йому матеріальної допомоги на оздоровлення у 2022 та 2023 роках. Ці обставини є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині. 
Згідно з чч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, на момент звільнення ОСОБА_1 положення чч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України передбачали право працівника звернутися із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Тобто отримання цього письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні є початком тримісячного строку звернення до суду. 
З матеріалів цієї справи відомо, що повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, ОСОБА_1 отримав 30 серпня 2024 року, тобто в день звільнення. 
З цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 12 грудня 2025 року, тобто більше ніж через один рік з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Таким чином, цією статтею встановлено право суду за наявності поважних причин пропуску поновити працівникові строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, зокрема, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. 
Після спливу такого однорічного строку суд не має підстав для його поновлення. Тобто цей строк за своїм характером є присічним (преклюзивним). 
За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. 
Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
З огляду на вищезазначене у позові ОСОБА_1 повинно бути відмовлено через пропуск та неможливість поновлення встановленого строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.
За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідач не надав до суду доказів понесення судових витрат, а тому ці судові витрати не можуть бути розподіленні. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 36, 94, 116, 233, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 430 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України про стягнення заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки.
Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ). 
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження за адресою: вул. Пантелеймонівська, 19, м. Одеса, 65012).
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України (місцезнаходження за адресою: вул. Пантелеймонівська, 19, м. Одеса, 65012). 

Суддя Долинського районного суду | Д. М. Баранський