КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/7574/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Притули К.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , що полягає у не наданні медичної допомоги ОСОБА_1 а саме – направленні на лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини; направленні на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 надати медичну допомогу ОСОБА_1 а саме – направити на лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини; направити на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби.
Обґрунтовуючи позов, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та в лютому 2024 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту АДРЕСА_1 отримав вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки. Після поранення позивач тривалий час проходив стаціонарне й амбулаторне лікування та реабілітацію, однак стан його здоров`я не відновився, а наслідки поранення, за його твердженням, перешкоджають виконанню обов`язків військової служби. 
Позивач вказує, що звертався до командування військової частини з рапортом про направлення на стаціонарне лікування поза розташуванням частини та проходження військово-лікарської комісії для визначення ступеня придатності до військової служби. Проте військова частина відмовила у вирішенні цих питань, пославшись на те, що позивач не повернувся з лікувального закладу. На думку позивача, його відсутність у розташуванні частини не звільняла командування від обов`язку розглянути поданий рапорт і забезпечити надання необхідної медичної допомоги. 
Ухвалою суду від 07.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Від військової частини НОМЕР_2 надійшла заява про заміну сторони правонаступником. Ухвалою суду від 11.11.2025 заяву задоволено та допущено заміну військової частини НОМЕР_2 на її правонаступника — військову частину НОМЕР_1 . Судом враховано, що станом на 25.08.2025 військову частину НОМЕР_2 ліквідовано, а її особовий склад та архівні документи передано військовій частині НОМЕР_1 .
Представником військової частини НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30.06.2024 №254/1 позивача визначено таким, що самовільно залишив військову частину з 24.06.2024, і цей наказ не скасований. За позицією відповідача, питання направлення на лікування або проходження військово-лікарської комісії може бути вирішено лише після прибуття військовослужбовця до військової частини, його огляду медичною службою та перевірки медичних документів. Відповідач вважає, що за відсутності позивача в місці проходження служби командування не мало фактичної можливості оформити відповідні направлення, а тому протиправна бездіяльність відсутня. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
16.02.2024 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Богданівка Донецької області позивач отримав вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки (а.с.40).
23.04.2024 військово-лікарською комісією визначено причинний зв`язок поранення та його наслідків із проходженням військової служби (а.с.43).
17.05.2024 позивачу видано направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з попереднім діагнозом, пов`язаним із наслідками тяжкого вогнепального осколкового поранення.
23.05.2024 військово-лікарською комісією за результатами огляду встановлено стан після оперативних втручань та вогнепального осколкового поранення лівої гомілки з тимчасовим порушенням її функції (а.с.42).
24.05.2024 позивачу видано направлення на стаціонарне лікування, а 27.05.2024 його направлено на реабілітаційне лікування до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Олександрії» Олександрійської міської ради (а.с.57-59).
За твердженням позивача, після завершення лікування він продовжував відчувати біль у нижніх кінцівках, який посилювався під час фізичного навантаження та перешкоджав носінню військового спорядження і зброї. 
Позивач направив командиру військової частини НОМЕР_2 рапорт, у якому просив направити його на стаціонарне лікування та проходження військово-лікарської комісії. До рапорту були додані медичні документи на підтвердження стану здоров`я та необхідності подальшого лікування.
Копію рапорту надано не було.
Листом військової частини НОМЕР_2 від 28.04.2025 №2233 позивача повідомлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25.06.2024 №180 він вважається таким, що станом на 24.06.2024 не повернувся з лікувального закладу. У зв`язку із цим військова частина зазначила про неможливість прийняття рішення щодо направлення позивача на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією (а.с.25-26).
Станом на 25.08.2025 військову частину НОМЕР_2 ліквідовано, а її особовий склад та архівні документи передано військовій частині НОМЕР_1 , яка є її правонаступником.
Спірним у цій справі є наявність у командування військової частини обов`язку направити позивача на лікування поза розташуванням частини та на проходження військово-лікарської комісії за обставин його відсутності у військовій частині та перебування у статусі особи, яка, за твердженням відповідача, самовільно залишила місце служби.
Не погоджуючись із відмовою у направленні на лікування та проходження військово-лікарської комісії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, проведенням систематичного контролю за станом здоров`я військовослужбовців, а також наданням їм медичної допомоги.
Порядок проведення військово-лікарської експертизи визначений Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800.
Відповідно до пункту 1.1 глави 1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби військовослужбовців та установлює причинний зв`язок захворювань, травм, поранень, контузій і каліцтв.
Пунктом 6.1 глави 6 розділу II Положення №402 передбачено, що направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатними військово-лікарськими комісіями, керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, начальниками закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органами військового управління та підрозділами Військової служби правопорядку, органами прокуратури та судом у порядку і з метою, визначеними цим Положенням.
Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря у разі виявлення під час обстеження або лікування захворювань чи наслідків травми, поранення, контузії або каліцтва, що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.
Отже, сам факт наявності у військовослужбовця захворювання або перенесеного поранення не є безумовною та самодостатньою підставою для оформлення командиром направлення на медичний огляд ВЛК.
Вирішення такого питання потребує відповідної медичної оцінки та рекомендації лікаря, який під час обстеження або лікування встановив захворювання чи наслідки травми, здатні впливати на придатність військовослужбовця до військової служби.
Відповідно до статті 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються у порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини, а для надання допомоги в разі виникнення невідкладного стану за відсутності лікаря — черговим фельдшером або санітарним інструктором медичного пункту з одночасною доповіддю відповідним посадовим особам.
Таким чином, направлення військовослужбовця на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини також передбачає наявність медичного висновку про необхідність такого лікування або встановлення невідкладного стану.
Суд ураховує, що отримане позивачем поранення мало тяжкий характер, потребувало оперативного втручання, тривалого лікування та реабілітації.
Наявні у справі медичні документи підтверджують факт отримання позивачем бойового поранення, проведення хірургічного лікування, наявність у 2024 році порушення функції лівої нижньої кінцівки, парезу стопи, контрактури колінного суглоба, невропатії та інших наслідків поранення.
Водночас предметом цієї справи є не встановлення факту поранення або його зв`язку з проходженням військової служби, які сторонами не заперечуються, а наявність у відповідача станом на березень — квітень 2025 року конкретного обов`язку оформити направлення позивача на нове стаціонарне лікування та медичний огляд ВЛК.
Переважна частина наданих позивачем медичних документів складена у лютому - вересні 2024 року.
Ці документи підтверджують стан здоров`я позивача під час лікування та реабілітації у 2024 році, однак не містять актуальної станом на 06.03.2025 рекомендації лікаря про необхідність направлення позивача на повторний медичний огляд ВЛК.
Матеріали справи також не містять висновку лікаря військової частини або іншого належного медичного документа про необхідність направлення позивача станом на березень 2025 року на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини.
Доказів виникнення у позивача на час звернення до відповідача невідкладного стану, який вимагав негайної госпіталізації, суду не надано.
Сама наявність у медичних документах діагнозів і відомостей про перенесене поранення не є тотожною рекомендації лікаря про необхідність нового медичного огляду ВЛК або висновку про необхідність стаціонарного лікування.
Суд також ураховує, що копію рапорту від 06.03.2025 до матеріалів справи не долучено.
Щодо посилання відповідача на перебування позивача у статусі військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину, суд зазначає наступне.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 установлено факт самовільного залишення позивачем військової частини та виведено його у розпорядження командира.
Водночас матеріали справи не містять витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, окремого наказу про призупинення військової служби, доказів звільнення позивача з військової служби або виключення його зі списків особового складу військової частини.
Тому сам наказ про встановлення факту самовільного залишення військової частини не дає суду підстав для висновку про припинення військової служби позивача чи повну відсутність у командира будь-яких повноважень щодо нього.
Разом із тим наведене не свідчить про виникнення в командира безумовного обов`язку оформити направлення на ВЛК або стаціонарне лікування лише на підставі звернення військовослужбовця.
Статус особи, яка самовільно залишила місце служби, сам по собі не позбавляє військовослужбовця права на медичну допомогу і не може бути універсальною підставою для відмови у розгляді його звернень.
Однак факт перебування позивача поза розташуванням військової частини, неприбуття до її медичного пункту та відсутність актуальної рекомендації лікаря унеможливили проведення медичною службою військової частини актуального огляду, за результатами якого могли бути встановлені підстави для подальшого лікування або направлення на ВЛК.
Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача про те, що саме статус СЗЧ у будь-якому випадку виключав можливість направлення позивача на ВЛК.
Проте ця обставина не впливає на остаточний результат розгляду справи, оскільки матеріалами справи не підтверджено наявності медичних передумов, з якими законодавство пов`язує оформлення відповідних направлень.
Судом також установлено, що рапорт позивача був одержаний та зареєстрований військовою частиною.
За наслідками його розгляду позивачу надано лист від 28.04.2025 №2233.
Отже, в межах цієї справи відсутні підстави стверджувати, що звернення позивача було залишено відповідачем без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною другою цієї статті встановлено, що у справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас наведене правило не звільняє позивача від обов`язку довести фактичні обставини, з якими закон пов`язує виникнення у суб`єкта владних повноважень конкретного обов`язку, невиконання якого оскаржується.
Для задоволення вимоги про визнання протиправним ненаправлення на ВЛК позивач мав довести наявність установлених Положенням №402 медичних передумов для такого направлення.
Для задоволення вимоги щодо стаціонарного лікування необхідно було підтвердити наявність висновку лікаря про необхідність такого лікування або невідкладного стану.
Вказані обставини належними та достатніми доказами не підтверджені.
Суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати медичні показання до стаціонарного лікування, визначати необхідність проведення нового медичного огляду ВЛК або замінювати власною оцінкою рекомендацію лікаря.
Зобов`язання відповідача оформити направлення за відсутності медичної рекомендації чи висновку означало б підміну судом компетентних медичних працівників і командування військової частини.
Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем фактично розглянуто рапорт позивача, а матеріалами справи не доведено виникнення у командира військової частини безумовного обов`язку направити позивача на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини та на медичний огляд військово-лікарською комісією.
Відтак правові підстави для визнання протиправними дій або бездіяльності відповідача щодо ненаправлення позивача на лікування і ВЛК, а також для зобов`язання оформити відповідні направлення відсутні.
З огляду на відмову в задоволенні позову та відсутність документально підтверджених судових витрат, підстави для їх розподілу відсутні.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72– 77, 90, 139, 241– 246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду К.М. ПРИТУЛА