Справа № 128/2523/26 

ВИРОК
Іменем України

07 серпня 2026 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 , 
секретар ОСОБА_2 , 
за участю: прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого  ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Вінниця обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 22026020000000111, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.06.2026, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Турка, Турківського району, Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 , групою осіб, без попередньої змови між собою, разом з ОСОБА_6 , кримінальне провадження щодо якого розглядається в іншому провадженні (далі по тексту - ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 , кримінальне провадження щодо якого розглядається в іншому провадженні (далі по тексту - ОСОБА_9 ) та ОСОБА_10 , кримінальне провадження щодо якого розглядається в іншому провадженні (далі по тексту - ОСОБА_11 ), 23.04.2026, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , під час проведення заходів оповіщення співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, знаючи, що діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки по здійсненню мобілізаційних заходів викликала широкий резонанс в суспільстві, у тому числі і серед осіб, які мають намір ухилитися від мобілізації або не виявляють бажання бути призваними на військову службу, шляхом вчинення активних дій, у період дії воєнного стану, перешкоджали законній діяльності співробітників ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час здійснення останніми мобілізаційних заходів, за наступних обставин: 
Положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. 
У відповідності до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. 
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 17 та ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.
Пунктом 9 статті 1 Закону України «Про національну безпеку» від 21.06.2018 (далі - Закон «Про національну безпеку») визначено, що національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз. 
У відповідності до п. 2 ст. 1 Закону «Про національну безпеку» воєнна безпека - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз. 
Згідно з п. п. 44-45 рішення Ради національної безпеки та оборони України від 14.09.2020 основним завданням у сфері воєнної безпеки є розвиток потенціалу стримування. Безумовним пріоритетом є боєздатні Збройні Сили України, підготовлений і вмотивований військовий резерв та ефективна територіальна оборона, які у поєднанні зі спроможностями інших органів сектору безпеки і оборони здатні завдати таких неприйнятних для противника втрат на землі, у повітрі, на морі та у кіберпросторі, що унеможливить реалізацію його агресивних намірів. 
Пунктом 22 частини III Стратегії забезпечення державної безпеки, ухваленої рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 16.02.2002 року (далі - Стратегія) визначено, що державна політика у сфері державної безпеки спрямовується на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам державній безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних, диверсійних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що призводять до цих загроз та причин їх виникнення. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 (далі - Закон «Про Збройні Сили України») Збройні Сили України (далі - ЗСУ) - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. 
Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом. 
У відповідності до ст. 3 Закону «Про Збройні Сили України» організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій. 
Згідно зі ст. 12 Закону «Про Збройні Сили України» підготовка Збройних Сил України до виконання покладених на них Конституцією України завдань, організація та забезпечення їх виконання, підтримання на належному рівні бойової і мобілізаційної готовності та боєздатності, виховна робота, збереження життя і здоров`я особового складу, забезпечення законності та військової дисципліни у Збройних Силах України здійснюються органами військового управління, командирами і начальниками всіх рівнів відповідно до вимог Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері оборони.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 (далі - Закон «Про оборону України») військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій. 
Особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України вважається збройною агресією. 
Статтею 4 Закону «Про оборону України» визначено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях. 
Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 (далі - Закон «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Цим же законом особливий період визначено як період функціонування органів національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також захисту громадянами України свого конституційного обов`язку щодо Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає доведення з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Пунктом 8 статті 4 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. 
Згідно з п. 5 ст. 22 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади. 
Пунктами 1, 3 цієї ж статті Закону зобов`язано громадян з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; під час мобілізації з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.
Пунктом 2 статті 26 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено настання відповідальності громадян за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 (далі - Закон «Про військовий обов`язок і військову службу») захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Відповідно до ст. 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України, до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. 
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя. 
Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. 
Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦК та СП) є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м. Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Пунктом 8 Положення визначено, що завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та м. Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі – Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, у виконанні завдань з підготовки та ведення територіальної оборони, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
Відповідно до п. 9 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. 
Відповідно до п. 12 Положення територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в особі його керівника представляє інтереси Збройних сил України у відносинах, у тому числі з громадянами на відповідній території. 
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено.
Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022, затвердженого Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, оголошено проведення загальної мобілізації. 
Строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався Указами Президента України.
Так, 23.04.2026 о 12 год. 05 хв., ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснювали ремонтні роботи з благоустрою прибудинкової території. В цей час до них підійшли працівники групи оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 спільно із працівниками Сектору реагування патрульної поліції відділу поліції відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які здійснювали заходи щодо оповіщення та доставки військовозобов`язаних осіб для виконання обов`язків військової служби в особливий період та під час перевірки документів виявили, що громадянин ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , порушив ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме: не прибув за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦК та СП). 
Так, на виконання ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з метою гарантованого доукомплектування ЗСУ та інших військових формувань мобілізаційними ресурсами, своєчасного та в повному обсязі виконання заходів призову та поставки військовозобов`язаних та техніки до військових частин, громадянина ОСОБА_13 запрошено до службового автомобіля ТЦК та СП марки «Volkswagen» моделі «Transporter T5», д.н.з. НОМЕР_1 , після чого автомобіль направився до ІНФОРМАЦІЯ_5 для притягнення ОСОБА_13 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
Коли автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter T5», д.н.з. НОМЕР_1 з супроводом працівників сектору реагування патрульної поліції на службовому автомобілі марки «Renault» моделі «Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , рушив з місця у ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_11 , без попередньої змови, виник злочинний умисел, направлений на перешкоджання законної діяльності Збройних Сил України під час здійснення ними призову громадян України на військову службу в особливий період. 
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на перешкоджання законної діяльності Збройних Сил України та інших збройних формувань в особливий період, о 12 год. 08 хв. 23.04.2026, ОСОБА_11 рухаючись на автомобілі марки «BMW» моделі «X7», д.н.з. НОМЕР_3 , умисно, заблокував рух службового автомобіля ТЦК та СП марки «Volkswagen» моделі «Transporter Т5», д.н.з. НОМЕР_1 , після чого службовий автомобіль розпочав рух назад. У цей час, ОСОБА_5 , керуючи екскаватором марки «JCB», д.н.з. НОМЕР_4 , перекрив дорогу службовому автомобілю ТЦК та СП шляхом опускання ківшу, на відкритій ділянці місцевості за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_20 разом з ОСОБА_21 , перебуваючи біля службового автомобіля ТЦК та СП, де шляхом застосування фізичної сили до елементів автомобіля, ОСОБА_21 механічним шляхом виламали бокові пасажирські двері, ОСОБА_22 вирвав ручку передніх пасажирських дверей вище вказаного автомобіля, чим сприяли незаконному відкриттю транспортного засобу, внаслідок чого було створено умови для звільнення ОСОБА_13 , який покинув автомобіль та уникнув доставки до ТЦК та СП. 
Внаслідок вказаних умисних дій ОСОБА_11 , ОСОБА_23 та ОСОБА_5 було зірвано проведення заходів мобілізації щодо ОСОБА_13 , який уникнув виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, що призвело до фактичного перешкоджання законній діяльності Збройних сил України та інших збройних формувань в особливий період.
Вказані дії ОСОБА_5  кваліфікуються за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, тобто перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших збройних формувань в особливий період, групою осіб без попередньої змови між собою.
Так, 11.06.2026 між обвинуваченим ОСОБА_5 та прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_24 , на підставі ст.ст. 468 - 470, 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.
Відповідно до зазначеної угоди, прокурор та обвинувачений ОСОБА_5  дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5  за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_5 беззастережно та у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, за вищевказаних обставин та за вказаною правовою кваліфікацією. Крім цього, сторони досягли згоди щодо покладення на обвинуваченого ОСОБА_5 зазначених в угоді обов`язків.
Також вказаною угодою сторони погодили покарання ОСОБА_5  за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України,із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень. 
За змістом укладеної угоди ОСОБА_5 зобов`язався беззастережно визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення у судовому провадженні; в період досудового розслідування та судового розгляду обвинувального у кримінальному провадженні № 12026020050000256 від 23.04.2026, а також інших кримінальних проваджень, які з нього були виділені або будуть виділені, співпрацювати зі стороною обвинувачення у викритті кримінальних правопорушень, вчинених підозрюваними (обвинуваченими) у зазначеному кримінальному провадженні, а також іншими особами шляхом надання показань, аналогічних тим, які ОСОБА_5 надані в ході досудового розслідування № 22026020000000111 від 08.06.2026. ОСОБА_5 роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.ст. 473, 474 КПК України, наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України та умисного невиконання угоди про визнання винуватості.
Прокурор в підготовчому судовому засіданні пояснив, що вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання. Також просив врахувати, що обвинувачений ОСОБА_5 вже сплатив на потреби Збройних Сил України 100 000, 00 грн, намір про що було заявлено ним при укладенні угоди. Крім цього, пояснив, що в межах даного кримінального провадження відсутня потреба у вирішенні долі речових доказів, оскільки в даному провадженні такі докази відсутні, дане провадження було виділено з основного провадження за № 12026020050000256, в межах якого має бути вирішена доля речових доказів та накладених на них арештів. Судові витрати в даному кримінальному провадженні відсутні. Обвинуваченому під час досудового розслідування було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави, яка була сплачена, та він вважається таким, до якого застособано запобіжний захід у виді застави.
В підготовчому судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_5 зазначив, що він цілком розуміє характер обвинувачення, яке йому пред`явлено. Визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, в повному обсязі, визнав фактичні обставини кримінального провадження, встановлені досудовим розслідуванням, та які викладені в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості. Повідомив, що сплатив донат на потреби Збройних Сил України. Крім того зазначив, що він розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, визначені ст. 473 КПК України, наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди та пояснив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди обов`язки та не має наміру ухилятися від її виконання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.
Захисник обвинуваченого в підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості підтримав, просив її затвердити, призначити узгоджене сторонами угоди покарання та повернути заставу, внесену як запобіжний захід за обвинуваченого, заставодавцю. Також просив врахувати, що в обвинуваченого народилася дитина, ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що надав відповідні докази.
Відповідно до ст.ст. 468, 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні, в тому числі, щодо тяжких злочинів. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
У ст. 472 КПК України визначені основні вимоги до змісту угоди про визнання винуватості. Згідно з вимогами ст. 474 КПК України, якщо угоду досягнуто, обвинувальний акт із підписаною між сторонами угодою невідкладно надсилається до суду. Розгляд щодо угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язковою участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження.
Згідно ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Аналізуючи та оцінюючи вищезазначені обставини в їх сукупності, суд вважає, що дії обвинуваченого вірно кваліфікуються за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, тобто перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, групою осіб без попередньої змови між собою.
Так, кримінальне правопорушення, яке вчинив обвинувачений, відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, не є корупційним або пов`язаним з корупцією, та він відповідає ч. 4 ст. 469 КПК України. 
Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що  ОСОБА_5 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватими, цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.
Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам КПК України та КК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін або інших осіб. 
Так, щодо відповідності умов угоди вимогам закону в частині призначення покарання, суд враховує, що за умовами угоди сторони дійшли згоди щодо призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, тобто іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті 114-1 КК України за це кримінальне правопорушення. 
Зокрема, домовленості сторін угоди щодо узгодженого покарання не виходять за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, узгоджена міра покарання має конкретний вираз та відповідає ст.ст. 65, 66, 69 КК України.
Згідно положень ч. 5 ст. 65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-2 цього Кодексу.
Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Визначаючись із покаранням, строни угоди врахували характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; взяли до уваги особу винного та врахували його поведінку після вчинення злочину; встановили наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та намір в добровільному порядку ініціювати перерахунок у розмірі 100 000 грн на потреби Збройних Сил України, оскільки перелік обставин, що пом`якшують покарання, в силу ч. 2 ст. 66 КК України, не є вичерпним. При цьому обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
При вирішенні питання про те, чи є узгоджене сторонами покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд також враховує надані документи на підтвердження відомостей про те, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на даний час не лише заявив про намір, а вже сплатив на потреби Збройних Сил України 100 000, 00 грн, одружений, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
З огляду на викладене, враховуючи наявність стійких соціальних зв`язків, обов`язків щодо утримання дружини та малолітньої дитини та добровільне виконання обвинуваченим наміру зі сплати на потреби Збройних Сил України 100 000, 00 грн, суд вважає, що узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає характеру та обставинам вчиненого діяння та особі винного, а також загальним засадам його призначення, встановленим законом України про кримінальну відповідальність, забезпечить досягнення мети його застосування.
Щодо відповідності умов угоди інтересам суспільства, суд зазначає, що КПК України не містить визначення суспільного інтересу. В узагальненому вигляді суспільний інтерес являє собою інтерес суспільства або усередненого представника цієї спільноти, пов`язаний із забезпеченням його благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.
Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, наявні матеріали кримінального провадження, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку, що умови угоди, укладеної між прокурором та обвинуваченим, відповідають суспільним інтересам з огляду на таке.
У першу чергу, затвердження угоди про визнання винуватості забезпечить скорочення часу розгляду кримінального провадження, мінімізує витрати державних ресурсів, особистих ресурсів учасників кримінального провадження, а також зменшить навантаження на прокуратуру та суд. Обвинувачений на даний час вже перерахував на користь Збройних сил України 100 000 грн, а в разі призначення узгодженого сторонами покарання додатково сплатить до Державного бюджету України на відповідний спеціальний рахунок для виконання кримінальних покарань 85 000 грн.
Вищевказане в умовах повномасштабної військової агресії з боку рф безпосередньо пов`язане із благополуччям, стабільністю та безпекою українського суспільства.
Щодо перевірки судом чи не порушують умови угоди права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, суд також враховує, що угодою не вирішується питання щодо майна та обов`язків третіх осіб, усі істотні умови угоди відповідають вимогам кримінального процесуального закону.
Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що взяті обвинуваченим на себе за угодою про визнання винуватості обов`язки є такими, що очевидно можливі для виконання.
Тому суд вважає, що угода про визнання винуватості відповідає як вимогам кримінального процесуального законодавства, так і вимогам закону України про кримінальну відповідальність, та суд не встановив підстав для відмови в затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної 11.06.2026 в кримінальному провадженні № 22026020000000111 між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_24 та обвинуваченим ОСОБА_5 , та призначення йому узгодженої сторонами кримінального провадження міри покарання.
Обвинуваченого в межах розгляду даного кримінального провадження було затримано 23.04.2026 та в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в сумі 266 240 гривень 00 копійок, яка була сплачена заставодавцем ОСОБА_26 та 27.04.2026 обвинувачений був звільнений з-під варти.
Суд зауважує, що згідно ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
З огляду на вищевикладене, оскільки судом при затвердженні угоди про визнання винуватості призначається узгоджене стронами угоди покарання, та таке покарання не передбачене ч. 1 ст. 72 КК України, суд не здійснює зарахування попереднього ув`язнення ОСОБА_5 у строк покарання та не вирішує питання про його пом`якшення чи звільнення від його відбування.
Згідно з ч. 4 ст. 202 КПК України, з моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави. Оскільки обставин невиконання обвинуваченим ч. 8 ст. 182 КПК України не встановлено, до набрання вироком законної сили обвинуваченому слід залишити запобіжний захід у вигляді застави.
Відповідно до ст. 182 КПК України, після набрання вироком законної сили, заставу, внесену ОСОБА_26 , слід повернути заставодавцю.
Клопотань про вирішення судом питань щодо судових витрат та речових доказів в межах даного кримінального провадження не заявлено з підстав відсутності судових витрат та визнання речовими доказами речей і документів в межах даного кримінального провадження, речові докази за обставинами даного кримінального провадження № 22026020000000111 не визнавались та не забезпечувались, так як визнані такими в межах іншого кримінального провадження за № 12026020050000256.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 471, 473, 474, 475 КПК України, суд, 
УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 11.06.2026 про визнання винуватості між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_24 та обвинуваченим ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 22026020000000111 щодо обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України.
Визнати винним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.
Штраф має бути сплачений у місячний строк після набрання вироком законної сили, про що необхідно повідомити Вінницький районний суд Вінницької області шляхом представлення документа про сплату штрафу.
Запобіжний захід  ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишити у вигляді застави. 
Після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_26 сплачені нею на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області кошти в сумі 266 240, 00 гривень як заставу за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2026, відповідно до платіжної інструкції від 27.04.2026.
Вирок суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: