ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 926/3527/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Степанюк НЛ.
суддів Іванчук С.В.
Ржепецького В.О. 
секретаря судового засідання Бабій М.Т.,
за участю представників сторін:
від позивача: Смотр Д.М.
від відповідача-1: Коляда М.О.
від відповідача -2: не з`явились
розглянувши апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернівецької міської ради 
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 (суддя Ніколаєв М.І., повний текст рішення складено 10.04.2026)
у справі № 926/3527/25
за позовом Виконавчого комітету Чернівецької міської ради 
до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворзель»
до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантера ЛТД»
про скасування державної реєстрації та визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Зміст заяви та оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Виконавчий комітет Чернівецької міської ради звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворзель» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантера ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.11.2024 №341 та скасування рішення державного реєстратора від 21.11.2024 №76206383, якими занесені зміни до розділу об`єкта нерухомого майна 1039807573101 Державного реєстру речових прав та здійснено перехід права власності на нерухомий об`єкт від Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантера ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворзель». 
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Оскаржуване рішення місцевого суду обґрунтоване тим, що визнання недійсним спірного правочину та повернення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, не призведе до відновлення прав та інтересів позивача, який не є власником земельної ділянки, на якій розміщено АЗК чи власником суміжної земельної ділянки. 
Зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду Виконавчий комітет Чернівецької міської ради через підсистему «Електронний суд» подав до Західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу б/н від 01.05.2026 (вх.№ 01-05/1321/26 від 01.05.2026) на рішення місцевого суду, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області №926/3527/25 від 30.03.2026 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку скаржника суд першої інстанції не обґрунтовано вважає, що у позивача (апелянта) відсутнє порушене право чи невідповідність обраного ним способу його захисту, а також не погоджується з позицією суду першої інстанції, оскільки суд не врахував відсутність дозвільних документів на будівництво та не врахував позицію Верховного Суду, що об`єкти самочинного будівництва не можуть бути предметом цивільних правовідносин (постанова від 03.08.2022 справа №727/4058/20).
За таких обставин, апелянт просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 року у справі №926/3527/25, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Виконавчого комітету Чернівецької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворзель» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантера ЛТД».
22.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача 1 до Західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 21.05.2026 (вх.№01-04/4306/26 від 22.05.2026) у якому відповідач 1 вважає, що рішення суду першої інстанції було винесено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню. 
Від відповідача 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантера ЛТД») на адресу Західного апеляційного господарського суду відзив не надходив.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
На розгляд Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Виконавчого комітету Чернівецької міської ради через підсистему «Електронний суд» б/н від 01.05.2026 (вх.№ 01-05/1321/26 від 01.05.2026) на рішення місцевого суду, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області №926/3527/25 від 30.03.2026 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2026 справу №926/3527/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Степанюк Н.Л. - головуючий суддя, члени колегії судді Ржепецький В.О., Іванчук С.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернівецької міської ради залишено без руху, апелянту встановлено протягом 10 днів з дня отримання ухвали про щалишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: докази сплати судового збору у розмірі 2 743,00 грн. 
06.05.2026 в канцелярію суду через підсистему «Електронний суд» від апелянта надійшла заява про усунення недоліків (вх.№01-04/3817/26 від 07.05.2026), до якої долучено платіжну інструкцію №596 про сплату судового збору від 06.05.2026 на суму 2 743,00 грн.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, призначено розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні на 09.06.2026 о 12:20 год. 
02.06.2026 через підсистему «Електронний суд» до Західного апеляційного господарського суду від представника відповідача 1 надійшла заява б/н від 02.06.2026 (вх.№01-04/4663/26) про участь у судовому засіданні призначеному на 09.06.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 заяву представника відповідача 1 про участь у судовому засіданні призначеному на 09.06.2026 - задоволено. 
03.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Виконавчого комітету Чернівецької міської ради до Західного апеляційного господарського суду надійшла заява б/н від 03.06.2026 (вх.№01-04/4737/26) про участь у судовому засіданні призначеному на 09.06.2026 в режимі відеоконференції.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2026 заяву представника Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про участь у судовому засіданні 09.06.2026 в режимі відеоконференції -задоволено.
Ухвалою від 09.06.2026 Західний апеляційний господарський суд ухвали відкласти розгляд справи №926/3527/25 на 07.07.2026 об 11 год 00 хв.
У судове засідання 07.07.2026 з`явились представник позивача та представник відповідача 1 в режимі відеоконференції.
Присутні в судовому засіданні представники сторін виклали свої доводи, міркування та заперечення щодо вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлені обставини справи
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.04.2006 за ТОВ «Автогазпром» зареєстровано право власності на газозаправний пункт автомобілів загальною площею літ. «А» 3,60 кв.м., літ «Б» - навіс з газовою колонкою І, II - ємкість для зберігання газу, огорожа №1-2, за адресою: м. Чернівці вул. Сторожинецька, 196-А.
Згідно сформованої 26.05.2025 Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.09.2012 внесено відомості про право власності ТОВ “Автопослуги” на газозаправний пункт автомобілів за адресою: м. Чернівці вул. Сторожинецька, 196-А на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2012, реєстраційний номер майна 14301658.
Згідно вищевказаної Інформації за реєстраційним №1039807573101 зареєстровано закінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна АЗК (Автозаправний комплекс), що складається з операторної загальною площею 156,3 кв.м.; споруди Б-навіс; №1 – колонка заправна 2 шт.; №2 - підземний резервуар для зберігання рідкого палива 1 шт.; №3 підземний резервуар для газу 1 шт.№ 4 інформаційна стела розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:18:004:0026.
21.11.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бояринцевою Ольгою Віталіївною в розділі «Інформація про зміни об`єкта речового права» вищевказаної інформаційної довідки внесені зміни, а саме: додано кадастровий номер земельної ділянки 7310136300:18:004:0026; додано: закінчений будівництвом об`єкт; газозаправний пункт автомобілів змінено на АЗК (Автозаправний комплекс), видалено загальна площа (кв.м): 3.6.
Як вбачається з вищевказаної Інформації 21.11.2024 у державному реєстрі речових прав за ТОВ «Ворзель» зареєстровано право власності на нерухомість, а саме на АЗК (Автозаправний комплекс), за адресою м. Чернівці, вул. Сторожинецька, 196-А, кадастровий номер земельної ділянки 7310136300:18:004:0026 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 341, виданий 21.11.2024, видавник: Бояринцева О.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; Технічний паспорт (Витяг з ЄДЕССБ), серія та номер: ТІО1:5960-0931 -1397-6400, виданий 08.11.2024, видавник: ЄДЕССБ, Документ отримано з ЄДЕССБ; документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 07.11.2024, видавник: Приватна науково-виробнича фірма «СТРОЙІНДУСТРІЯ-Л».
08.11.2024 Приватною науково-виробничою фірмою «СТРОЙІНДУСТРІЯ-Л» за замовленням ТОВ «Пантера ЛТД» виготовлений технічний паспорт на АЗК (Автозапраправний комплекс) за адресою Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Сторожинецька 196 А.
Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва АЗК (Автозапраправний комплекс) за адресою Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Сторожинецька 196-А розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:18:004:0026, площею 0,1894 га, цільове призначення ДЗК 1.11.6 для виробничих потреб, цільове призначення КВЦП – діє з 11.08.2021 – інформацію не зазначено, ознака відповідності цільового використання та функціонального призначення земельної ділянки – відповідає.
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.09.2016 ТОВ «Автопослуги» (продавець) передало у власність ТОВ «Пантера ЛТД» (покупець) земельну ділянку площею 0,1894 га, кадастровий номер: 7310136300:18:004:0026, цільове призначення – 1.11.6 для виробничих потреб, розташовану за адресою: Чернівецька область, місто Чернівці, вул. Сторожинецька 196.
Згідно Витягу з державного реєстру речових прав 21.11.2024 за ТОВ «Ворзель» зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1894 га з кадастровим номером 7310136300:18:004:0026 за адресою м. Чернівці, вул. Сторожинецька 196 підстава внесення запису договір купівлі-продажу, серія та номер: 341, виданий 21.11.2024, видавник: Бояринцева О.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; Технічний паспорт (Витяг з ЄДЕССБ), серія та номер: ТІО1:5960-0931 -1397-6400, виданий 08.11.2024, видавник: ЄДЕССБ, Документ отримано з ЄДЕССБ; документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 07.11.2024, видавник: Приватна науково-виробнича фірма «СТРОЙІНДУСТРІЯ-Л».
На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.11.2024 ТОВ «Пантера ЛТД» передало у власність ТОВ «Ворзель»:
- АЗК (Автозаправний комплекс), що знаходиться за адресою: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Сторожинецька 196 А та складається з операторної загальною площею 156,3 кв.м.; споруди Б-навіс; №1 – колонка заправна 2 шт.; №2 – підземний резервуар для зберігання рідкого палива 1 шт.; №3 підземний резервуар для газу 1 шт.№ 4 інформаційна стела.
- земельну ділянку площею 0,1894 га, кадастровий номер: 7310136300:18:004:0026, яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Сторожинецька, 196, вид цільового призначення: 1.11.6 для виробничих потреб, категорія земель: землі житлової та громадської забудови.
Як вбачається з Викопіювання з детального плану території, орієнтовною площею 18,1 га, обмеженою вул. Мармарозькою - вул. Сторожинецькою, Викопіювання з генерального плану м. Чернівці та Викопіювання з схеми зонування м. Чернівці – земельна ділянка по вул. Сторожинецькій 196 –А в м. Чернівці перебуває в зоні громадської забудови Г-2.
Відповідно до містобудівної документації «Коригування генерального плану міста Чернівців», затвердженої рішенням 48 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 27.03.2014р. №1171 розміщення АЗС в межах громадської зони - Г не передбачено.
Згідно наявної в матеріалах справи Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку - земельна ділянка площею 0,1894 га з кадастровим номером 7310136300:18:004:0026, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Сторожинецькій 196 та зареєстрована за ТОВ «Ворзель» надана для виробничих потреб з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування будівель торгівлі 03.07, категорія земель землі житлової та громадської забудови.
У Висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 30.07.2025 розглянуто скаргу Чернівецької міської ради від 07.07.2025 № 01/02-02/1777, на рішення від 21.11.2024 № 76206383 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бояринцевої Ольги Віталіївни щодо АЗК (Автозаправний комплекс), що розташована за адресою: Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Сторожинецька, буд. 196-А та земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:18:004:0026 з вимогою вжити заходів для повідомлення правоохоронних органів встановлено, що у відповідності до пункту 4 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скаргу подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю у сфері державної реєстрації прав не порушено, оскільки земельна ділянка перебуває у приватній власності.
Наказом Міністерства юстиції України від 21.08.2025 року №1669/7 «Про залишення скарги без розгляду по суті» залишено без розгляду по суті скаргу Чернівецької міської ради від 07.07.2025 №01/02-02/1777, оскільки її подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням у сфері державної реєстрації прав не порушено.
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції керувався таким
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Позивач подав позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.11.2024 №341 та скасування рішення державного реєстратора від 21.11.2024 №76206383, якими внесені зміни до розділу об`єкта нерухомого майна 1039807573101 Державного реєстру речових прав та здійснено перехід права власності на нерухомий об`єкт від ТОВ «Пантера ЛТД» до ТОВ «Ворзель».
За обставинами справи в Реєстрі зазначено відомості про об`єкт нерухомого майна – АЗК, що складається з операторної загальною площею 156,3 кв.м.; споруди Б-навіс; №1 колонка заправна 2 шт.; №2 підземний резервуар для зберігання рідкого палива 1 шт.; №3 підземний резервуар для газу 1 шт.№ 4 інформаційна стела розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:18:004:0026.
Вказані об`єкти нерухомого майна належать на праві приватної власності ТОВ «Ворзель» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.11.2024. 
В апеляційній скарзі позивач на підтвердження існування у нього порушеного права або охоронюваного законом інтересу покликається на те, що звернувся до суду як контролюючий орган але в особі органу який видає дозвільні документи на будівництво та містобудівні умови.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, жодних доказів на підтвердження порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок здійснення державної реєстрації чи вчинення оспорюваного правочину позивачем суду не надано.
Суд першої інстанції правильно відхилив посилання позивача на те, що реєстрація АЗС перешкоджає суб`єкту господарювання, який знаходиться за сусідньою адресою (вул. Сторожинецька 192-А) здійснити нове будівництво у відповідності до наявної документації, оскільки такі докази суду не надано, який це суб`єкт господарювання і яке будівництво він здійснює позивач суду не довів. Позивач також не обґрунтував підстав звернення з даним позовом в інтересах іншого суб`єкта господарювання.
Саме по собі покликання апелянта, що відповідно до містобудівної документації «Коригування генерального плану міста Чернівці», яка затверджена рішенням Чернівецької міської ради від 27.03.2014, розміщення АЗС в межах громадської зони, до якої віднесено земельну ділянку по вул. Сторожинецька, 196-а, не передбачено не свідчить про порушення прав або охоронюваних законом інтересів, оскільки станом на момент затвердження містобудівної документації в 2014 році на даній земельній ділянці існував інший об`єкт нерухомого майна – газозаправний пункт автомобілів, свідоцтво про право власності на який ще в 2006 році було видано саме позивачем.
У п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Колегія суддів зазначає, що сама по собі державна реєстрація права власності на обєкт нерухомості не є безумовною підставою для висновку про порушення прав або охоронюваного законом інтересу позивача. Для задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора позивач має довести, що відповідне рішення державного реєстратора порушує саме його право чи охоронюваний законом інтерес, а скасування такого рішення забезпечить поновлення цього права або усунення відповідного порушення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
Крім того, апеляційний суд виходить з того, що позивач, який не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, не довів наявності у нього конкретного, безпосереднього та індивідуально визначеного права чи охоронюваного законом інтересу, який порушено саме укладенням цього договору або прийняттям оспорюваного рішення державного реєстратора. Посилання позивача на здійснення ним повноважень у сфері містобудування саме по собі не підтверджує порушення його суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, оскільки спірні об`єкти зареєстровані як такі, що перебувають у приватній власності та розташовані на земельній ділянці приватної форми власності. Позивач також не довів, що задоволення заявлених вимог призведе до поновлення саме його прав чи усунення перешкод у реалізації належних йому повноважень.
У постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 об`єднана палата зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц).
Отже, відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи чи охоронюваного законом інтересу, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що встановивши відсутність у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, який підлягав би судовому захисту, суди не повинні вдаватися до правової оцінки по суті спору, тому встановлення судами відсутності у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що основною та достатньою підставою для відмови в позові є недоведеність порушення прав або охоронюваного законом інтересу позивача. Водночас, навіть за умови оцінки доводів позивача щодо самочинного характеру об`єкта, обраний ним спосіб захисту не є ефективним з огляду на таке.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15 (пункт 82), від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Отже, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено.
Разом з тим, позивач стверджуючи, що об`єкт нерухомого майна є самочинно збудованим, звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення державного реєстратора.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ГПК України).
У постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду вказала:
- сам собою факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки (пункт 89);
-права власника земельної ділянки порушуються у результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки у реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92);
-за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (пункт 112);
-належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 113).
Таким чином, апеляційний суд зазначає, що за приписами ч.4 ст.376 ЦК України належним способом захисту у спорах що стосуються самочинного будівництва, яке порушує права інших осіб є позов про знесення такого об`єкта особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Натомість у цій справі позивач не заявляв вимог про знесення об`єкта самочинного будівництва чи приведення земельної ділянки у попередній стан, що існував до порушення.
Крім того, навіть за умови оцінки доводів позивача про самочинний характер спірного об`єкта, обраний ним спосіб захисту не відповідає критерію ефективності. Визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення державного реєстратора саме по собі не вирішує правову долю об`єкта, який позивач вважає самочинним, не усуває такий об`єкт у разі його фактичного існування та не забезпечує приведення земельної ділянки у попередній стан. Такий спосіб захисту не забезпечує досягнення правового результату, на який фактично спрямовані доводи позивача, і може зумовити необхідність подальшого звернення до суду з іншим позовом, що не відповідає принципу процесуальної економії.
Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 916/1895/23, від 12.06.2024 у справі № 906/633/21).
Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийнято з встановленням всіх фактичних обставин справи, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 у справі №926/3527/25 та спростовуються наведеними вище висновками суду,
Господарський суд Чернівецької області ухвалив рішення від 30.03.2026 у справі №926/3527/25 з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційний суд ухвалив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Судові витрати.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 

Керуючись статтями 129, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ :
1. Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернівецької міської ради залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 у справі №926/3527/25 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верхового Суду протягом 20 днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.07.2026.

Головуючий суддя Степанюк Н.Л.
Суддя Іванчук С.В.
Суддя Ржепецький В.О.