КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 липня 2026 року №320/39898/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого - судді Діски А.Б., суддів: Жукової Є. О., Жука Р. В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України, треті особи - Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини, Уманський національний університет про визнання протиправними та скасування розпорядження та наказу,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі також – позивач) з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі також – відповідач – 1, КМУ), Міністерства освіти і науки України (далі також – відповідач – 2), треті особи - Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини, Уманський національний університет, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р від 11.06.2025 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини”;
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №878 від 18.06.2025 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини”.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.06.2025 № 565-р “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” та наказ Міністерства освіти і науки України від 18.06.2025 № 878 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” є протиправними та підлягають скасуванню. На думку позивача, при прийнятті зазначених актів Кабінетом Міністрів України та Міністерством освіти і науки України не було дотримано принципів обґрунтованості, безсторонності та пропорційності, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Позивач вважає, що відповідачами не наведено належного економічного, організаційного та освітнього обґрунтування необхідності реорганізації університету шляхом його приєднання до іншого закладу вищої освіти, а також не враховано можливі негативні наслідки такого рішення для працівників університету.
Крім того, позивач зазначає, що на момент звернення до суду вона перебуває у трудових відносинах з Уманським державним педагогічним університетом імені Павла Тичини та обіймає посаду декана факультету початкової освіти на підставі строкового контракту, укладеного до 30.06.2029. На переконання позивача, оскаржувані акти безпосередньо впливають на її трудові права, оскільки реалізація заходів з реорганізації передбачає створення комісії з реорганізації та проведення заходів щодо вивільнення працівників, що створює реальну загрозу дострокового припинення укладеного з нею трудового контракту. У зв`язку з цим позивач вважає, що оскаржувані рішення порушують гарантоване Конституцією України право на працю, право на вільний вибір праці та принцип правової визначеності у сфері трудових правовідносин.
Автоматизованою системою документообігу суду 06.08.2025 для розгляду адміністративної справи було визначено головуючою суддею Діску А. Б.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 22.08.2025 було визначено склад колегії: головуюча суддя - Діска А. Б., судді - Жукова Є. О., Жук Р. В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/39898/25 за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовлено. 
До Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Міністерства освіти і науки України, зі змісту якого вбачається, що відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами та просить відмовити у їх задоволенні. Так, зокрема, відповідач-2 зазначає, що Кабінет Міністрів України відповідно до статті 31 Закону України “Про вищу освіту” наділений повноваженнями щодо прийняття рішень про утворення, реорганізацію чи ліквідацію закладів вищої освіти державної форми власності, а Міністерство освіти і науки України, у свою чергу, діяло на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України та в межах наданих законом повноважень. Відповідач вважає, що оскаржувані розпорядження та наказ прийняті на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.
Також Міністерство освіти і науки України зазначає, що доводи позивача про порушення її трудових прав є передчасними та ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки оскаржувані акти не містять рішень щодо звільнення конкретних працівників та не припиняють трудових відносин із позивачем. На думку відповідача, реорганізація закладу вищої освіти сама по собі не свідчить про порушення права на працю, а питання можливого вивільнення працівників у майбутньому підлягає врегулюванню відповідно до вимог трудового законодавства із дотриманням установлених законом гарантій. У зв`язку з цим відповідач вважає відсутнім факт порушення прав позивача на момент звернення до суду.
До Київського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив Міністерства освіти і науки України, у якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що предметом спору є не наявність чи відсутність у Кабінету Міністрів України та Міністерства освіти і науки України повноважень щодо реорганізації закладів вищої освіти, а дотримання ними вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час прийняття оскаржуваних рішень.
Позивач вважає, що оскаржувані рішення прийняті без належного обґрунтування. Зокрема, на його думку, під час прийняття оскаржуваного розпорядження Кабінетом Міністрів України було порушено вимоги параграфів 19, 21, 27, 28.4, 32, підпунктів 5– 7 параграфа 33, підпунктів 1, 2 параграфа 34, пункту 3 параграфа 36, параграфів 37, 38, глави 4 (параграфи 44– 50) та параграфа 55 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 950 “Про затвердження Регламенту Кабінету Міністрів України”.
Позивач зазначає, що оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України є актом з організаційно-розпорядчих питань, а тому під час його підготовки мала бути дотримана визначена Регламентом процедура, яка передбачає проведення попередніх консультацій та обговорень, необхідних експертиз, погодження проєкту акта із заінтересованими органами, його внесення на розгляд Кабінету Міністрів України та прийняття за результатами такого розгляду.
На думку позивача, проєкт розпорядження Кабінету Міністрів України № 565-р не був погоджений з Міністерством економіки України, Міністерством фінансів України, не проходив правової експертизи та не погоджувався Міністерством юстиції України. Крім того, не було проведено жодних узгоджувальних процедур, консультацій, нарад чи робочих зустрічей з метою врегулювання наявних розбіжностей.
Також позивач стверджує, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження не було враховано всіх обставин, які мають значення для його прийняття, не здійснено аналізу питання щодо його доцільності, вмотивованості та економічної обґрунтованості. Зокрема, за твердженням позивача, відповідачами не проведено фінансово-економічних розрахунків щодо наслідків реорганізації для функціонування закладів вищої освіти, їх матеріально-технічного забезпечення, кадрового потенціалу та конкурентоспроможності Університету, не здійснено порівняльного аналізу діяльності Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини та Уманського національного університету, а також не наведено обґрунтування, чому саме обраний спосіб реорганізації є необхідним для досягнення задекларованої мети.
До Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України, в якому відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами та просить відмовити у їх задоволенні. Кабінет Міністрів України зазначає, що оскаржуване розпорядження № 565-р прийняте в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, Законом України “Про Кабінет Міністрів України”, Законом України “Про освіту” та Законом України “Про вищу освіту”. Відповідач наголошує, що відповідно до статті 31 Закону України “Про вищу освіту” саме Кабінет Міністрів України уповноважений приймати рішення про утворення, реорганізацію чи ліквідацію закладів вищої освіти державної форми власності, а тому розпорядження про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини прийнято в межах наданих законом повноважень.
Також Кабінет Міністрів України зазначає, що під час підготовки проєкту оскаржуваного розпорядження було дотримано встановленої законодавством процедури його погодження, зокрема проєкт був погоджений із відповідними державними органами та пройшов правову експертизу. При цьому відповідач вказує, що розпорядження № 565-р є індивідуально-правовим актом, а не нормативно-правовим актом, оскільки стосується конкретного закладу вищої освіти та визначеного кола осіб, а тому його прийняття не потребувало проведення громадського обговорення чи консультацій з громадськістю відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 996.
Крім того, відповідач вважає безпідставними доводи позивача щодо порушення її трудових прав. На думку Кабінету Міністрів України, оскаржуване розпорядження регулює виключно питання реорганізації закладу вищої освіти та не містить рішень щодо звільнення конкретних працівників або припинення трудових відносин із позивачем. Відповідач зазначає, що між позивачем та Кабінетом Міністрів України відсутні безпосередні публічно-правові відносини, а позивачем не доведено наявності фактичного порушення її прав чи законних інтересів на момент звернення до суду, у зв`язку з чим обраний нею спосіб судового захисту є неналежним.
У відзиві також зазначено, що сама по собі реорганізація закладу вищої освіти не свідчить про порушення права на працю працівників такого закладу, а можливі питання подальшого працевлаштування або вивільнення працівників підлягають вирішенню відповідно до вимог трудового законодавства. З огляду на викладене Кабінет Міністрів України вважає, що підстави для визнання протиправним та скасування розпорядження № 565-р відсутні. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду, занесеною до протоколу судового засідання від 10.11.2025, поновлено Кабінету Міністрів України пропущений процесуальний строк на подання відзиву та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 18.12.2025 з метою забезпечення реалізації позивачем процесуального права на подання відповіді на відзив Кабінету Міністрів України та надання пояснень щодо викладених у ньому доводів.
До Київського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив Кабінету Міністрів України, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що під час розгляду справи суд повинен перевірити не лише наявність у Кабінету Міністрів України повноважень на прийняття рішення про реорганізацію закладу вищої освіти, а й відповідність такого рішення критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Позивач вважає, що розпорядження Кабінету Міністрів України № 565-р прийняте без належного обґрунтування, оскільки у матеріалах, що супроводжували його прийняття, відсутні фінансово-економічні розрахунки, аналіз діяльності та конкурентоспроможності Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, а також порівняльний аналіз показників діяльності цього закладу та Уманського національного університету. На думку позивача, задекларована мета створення потужного університету не підтверджена належними доказами та не узгоджується з можливими наслідками реорганізації.
Також позивач зазначає, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження не було дотримано принципів безсторонності та пропорційності. Зокрема, відповідачами не наведено обґрунтування, чому саме Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини має бути приєднаний до Уманського національного університету, а не навпаки, при цьому відсутній будь-який порівняльний аналіз діяльності двох закладів вищої освіти. Крім того, за твердженням позивача, під час підготовки рішення не проводилися консультації, узгоджувальні процедури чи інші заходи, спрямовані на врахування інтересів працівників університету та оцінку можливих негативних наслідків реорганізації для трудового колективу.
Окремо позивач заперечує доводи Кабінету Міністрів України щодо відсутності порушеного права та зазначає, що вона перебуває у трудових відносинах з Уманським державним педагогічним університетом імені Павла Тичини на підставі строкового трудового контракту, укладеного до 30.06.2029. На думку позивача, реалізація оскаржуваних рішень безпосередньо впливає на її трудові права, оскільки наказом Міністерства освіти і науки України № 878 передбачено утворення комісії з реорганізації, до повноважень якої віднесено попередження працівників про реорганізацію та повідомлення про заплановане вивільнення працівників. У зв`язку з цим позивач вважає, що оскаржувані акти створюють реальну загрозу дострокового припинення укладеного з нею трудового контракту та порушують гарантоване Конституцією України право на працю.
Також до суду надійшли заперечення Кабінету Міністрів України на відповідь позивача на відзив, у яких відповідач зазначає про безпідставність доводів позивача щодо відсутності у Кабінету Міністрів України повноважень на прийняття розпорядження № 565-р. Відповідач наголошує, що рішення про реорганізацію закладів вищої освіти державної форми власності належить до компетенції Кабінету Міністрів України відповідно до Закону України “Про вищу освіту”, Закону України “Про Кабінет Міністрів України” та Конституції України, а прийняття оскаржуваного розпорядження є реалізацією наданих законом повноважень у сфері управління державними закладами освіти.
Крім того, Кабінет Міністрів України заперечує доводи позивача щодо необґрунтованості та упередженості оскаржуваного розпорядження. Відповідач зазначає, що реорганізація Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини здійснюється в межах державної політики модернізації мережі закладів вищої освіти, спрямованої на створення потужних університетів, задоволення потреб регіонального ринку праці та підвищення якості освіти. Також відповідач вказує, що проєкт розпорядження був розроблений Міністерством освіти і науки України на виконання протоколу засідання Уряду України від 12.02.2025 № 17, а твердження позивача про відсутність належного аналізу та необхідність проведення громадського обговорення не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Кабінет Міністрів України повторно наголошує на відсутності порушення прав позивача та зазначає, що оскаржуване розпорядження регулює виключно питання реорганізації закладу вищої освіти, а не трудові правовідносини між позивачем та університетом. На думку відповідача, наявність у позивача чинного трудового контракту сама по собі не свідчить про порушення її прав, оскільки розпорядження не містить положень щодо припинення чи зміни такого контракту. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач не довела наявності порушеного права та обрала неналежний спосіб судового захисту, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду, занесеною до протоколу судового засідання від 02.03.2026, закрито підготовче провадження у справі, та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі заперечили проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Під час судового засідання суд з`ясував позицію сторін щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Зважаючи на думку сторін, колегія суддів ухвалила перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.
Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини (код ЄДРПОУ 02125639) є закладом вищої освіти державної форми власності, засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України, а органом управління - Міністерство освіти і науки України. Майно університету перебуває у державній власності та закріплене за ним на праві оперативного управління. За своєю організаційно-правовою формою університет є бюджетною установою та юридичною особою публічного права, що здійснює освітню, наукову та іншу діяльність відповідно до законодавства України у сфері вищої освіти.
Міністерство освіти і науки України звернулося до Кабінету Міністрів України з проєктом розпорядження щодо реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини (код ЄДРПОУ 02125639) шляхом його приєднання до Уманського національного університету (код ЄДРПОУ 00493787) разом з Відокремленим структурним підрозділом “Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” (код ЄДРПОУ ВП 39088920). 
Згідно пояснювальної записки до проекту розпорядження Кабінету Міністрів України “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” №565-р від 11.06.2025 зазначено:
Мета - створення освітньо-дослідницького середовища.
Обґрунтування необхідності прийняття акта - в умовах стратегічного розвитку вищої освіти важливим є модернізація мережі закладів вищої освіти. Постає питання щодо створення потужних університетів з метою задоволення потреб регіонального ринку праці у відповідних фахівцях та покращення конкурентних можливостей здобуття якісної вищої освіти.
Зважаючи на тенденцію до скорочення кількості бюджетних підприємств, установ, організацій, пропонується приєднати Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини до Уманського національного університету.
Основні положення проекту акта - проектом розпорядження пропонується реорганізувати Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини шляхом приєднання його до Уманського національного університету.
11.06.2025 Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” (далі - Розпорядження №565-р), яке розроблено та прийнято за ініціативою Міністерства освіти і науки України. 
У відповідності до пункту 1 Розпорядження №565-р, вирішено:
Погодитися з пропозицією Міністерства освіти і науки щодо реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини (код згідно з ЄДРПОУ 02125639) шляхом приєднання його до Уманського національного університету (код згідно з ЄДРПОУ 00493787).
Реорганізацію здійснити в межах бюджетних призначень, передбачених зазначеному Міністерству на відповідні цілі.
У відповідності до пункту 2 Розпорядження №565-р, вирішено:
Взяти до відома, що здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються в Уманському державному педагогічному університеті імені Павла Тичини та його відокремленому структурному підрозділі, продовжують навчання в Уманському національному університеті та його відокремленому структурному підрозділі за обраними спеціальностями та джерелами фінансування.
У відповідності до пункту 3 Розпорядження №565-р, вирішено:
Міністерству освіти і науки здійснити в установленому законодавством порядку заходи, пов`язані з реорганізацією Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини. 
На виконання вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України Міністерством освіти і науки України прийнято наказ від 18.06.2025 № 878 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини”, яким вирішено реорганізувати Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини шляхом приєднання до Уманського національного університету, утворено комісію з реорганізації та визначено її повноваження. Зокрема, до повноважень комісії віднесено здійснення заходів, пов`язаних із реорганізацією університету, у тому числі попередження працівників про реорганізацію та повідомлення про заплановане вивільнення працівників.
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Уманським державним педагогічним університетом імені Павла Тичини та з 01.07.2024 займає посаду декана факультету початкової освіти на підставі контракту № 865, укладеного строком до 30.06.2029, що підтверджується копіями трудової книжки та контракту, долученими до матеріалів справи.
Вважаючи, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.06.2025 № 565-р та наказ Міністерства освіти і науки України від 18.06.2025 № 878 прийняті з порушенням вимог законодавства, а їх реалізація може призвести до порушення її трудових прав як працівника Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом про визнання зазначених актів протиправними та їх скасування.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. 
Суд бере до уваги, що оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р від 11.06.2025 та прийнятий на його виконання наказ Міністерства освіти і науки України №878 від 18.06.2025 спрямовані на реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини шляхом його приєднання до іншого закладу вищої освіти, а також започатковують комплекс організаційних заходів, необхідних для проведення такої реорганізації. До повноважень утвореної наказом Міністерства освіти і науки України комісії, зокрема, віднесено здійснення заходів щодо попередження працівників про реорганізацію та їх можливе наступне вивільнення.
Відтак, суд виходить з того, що хоча спірні акти не містять індивідуального рішення про звільнення конкретних працівників, вони є юридичною підставою для початку процедури реорганізації, яка безпосередньо впливає на подальшу реалізацію трудових прав працівників відповідного закладу вищої освіти.
Аналогічний підхід висловлено Верховним Судом у постанові від 28.05.2024 у справі №520/7440/21, у якій зазначено, що рішення про реорганізацію державного закладу вищої освіти саме по собі породжує юридичні наслідки для працівників такого закладу, оскільки започатковує процедури, пов`язані з можливою зміною або припиненням трудових правовідносин, а тому працівники не позбавлені права оскаржувати такі рішення до моменту їх безпосереднього звільнення.
Колегія суддів не погоджується з доводами відповідачів про те, що відсутність на момент звернення позивача до суду рішення про її звільнення або попередження про наступне вивільнення свідчить про відсутність порушеного права чи законного інтересу.
Такий підхід фактично позбавляв би особу можливості оскаржити рішення, яке започатковує процедуру реорганізації, та змушував би очікувати настання негативних наслідків для реалізації права на судовий захист, що суперечило б статті 55 Конституції України та принципу ефективного судового захисту.
Оскільки позивач перебуває у трудових правовідносинах з Уманським державним педагогічним університетом імені Павла Тичини, обіймає посаду декана факультету на підставі строкового контракту, а спірні акти безпосередньо започатковують процедуру реорганізації роботодавця, яка потенційно охоплює питання переведення, зміни істотних умов праці або припинення трудових відносин, колегія суддів доходить висновку, що позивач має достатній, реальний та безпосередній юридичний інтерес у перевірці законності таких актів.
Разом із тим суд звертає увагу, що предметом судового контролю у цій справі є не оцінка доцільності державної політики щодо оптимізації мережі закладів вищої освіти. Вирішення питання про необхідність чи доцільність реорганізації державних закладів освіти належить до дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України.
Водночас здійснення дискреційних повноважень не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку діяти відповідно до Конституції та законів України. Тому суд перевіряє не політичну чи економічну доцільність реорганізації, а те, чи прийнято спірне розпорядження та наказ на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а також чи відповідають вони критеріям, установленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема щодо обґрунтованості, пропорційності, добросовісності, розсудливості та врахування права заінтересованих осіб на участь у процесі прийняття рішення.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України “Про Кабінет Міністрів України” від 27.02.2014 №794-VII (далі – Закон №794-VII). 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №794-VII (тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
У відповідності із положеннями статті 19 Закону №794-VII діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Частиною другою статті 3 Закону №794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до частин другої, третьої статті 49 Закону №794-VII акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
Статтею 20 Закону №794-VII визначено основні повноваження Кабінету Міністрів України, серед іншого, пунктом 2 частини першої цієї статті передбачено, що Уряд України у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій:
- забезпечує проведення державної політики у сферах охорони здоров`я, санітарно-епідемічного благополуччя, охорони материнства та дитинства, освіти, фізичної культури і доступність для громадян послуг медичних, освітніх та фізкультурно-оздоровчих закладів (абзац сьомий);
- забезпечує розроблення і здійснення заходів щодо створення матеріально-технічної бази та інших умов, необхідних для розвитку охорони здоров`я, освіти, культури і спорту, туристичного та рекреаційного господарства (абзац дев`ятий).
Кабінет Міністрів України здійснює також інші повноваження, визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 20 цього Закону).
Частина перша статті 21 Закону №794-VII визначає, що Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.
Кабінет Міністрів України в межах коштів, передбачених у державному бюджеті, може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об`єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об`єктами державної власності. Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, щодо яких здійснює функції з управління (частина перша статті 24 Закону України “Про Кабінет Міністрів України”).
Основні правові, організаційні та фінансові засади функціонування системи вищої освіти визначені Законом України “Про вищу освіту” №1556-VII (далі також – Закон №1556-VII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 1 цього Закону засновником закладу вищої освіти є, зокрема, орган державної влади, рішенням та за рахунок майна якого утворено відповідний заклад вищої освіти.
Статтею 15 Закону №1556-VII визначено повноваження засновника щодо управління закладом вищої освіти, які реалізуються відповідно до цього та інших законів України, а також статуту закладу вищої освіти.
За приписами абзацу другого частини другої статті 25 Закону №1556-VII засновник або уповноважений ним орган приймає рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію, зміну типу закладу освіти, затверджує статут (його нову редакцію), укладає засновницький договір у випадках, визначених законом.
Особливості реорганізації закладів вищої освіти врегульовані статтею 31 Закону №1556-VII, відповідно до пункту 1 частини першої якої рішення про реорганізацію закладів вищої освіти державної форми власності приймається Кабінетом Міністрів України.
Отже, Кабінет Міністрів України є належним суб`єктом владних повноважень, уповноваженим відповідно до статті 31 Закону України “Про вищу освіту” приймати рішення про реорганізацію державних закладів вищої освіти.
Разом із тим частина друга статті 31 Закону №1556-VII прямо встановлює, що реорганізація закладу вищої освіти не повинна порушувати права та інтереси осіб, які навчаються у такому закладі, а обов`язок щодо забезпечення безперервності освітнього процесу покладається саме на засновника.
Зазначена норма не може тлумачитися як така, що звільняє засновника від обов`язку забезпечити дотримання трудових гарантій працівників відповідного закладу освіти, гарантованих, зокрема, Конституцією України та Кодексом законів про працю України.
Суд повторно наголошує, що за приписами частини першої статті 24 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України вправі реорганізовувати державні установи та організації, однак реалізація такого повноваження має здійснюватися відповідно до вимог закону та із забезпеченням гарантій прав осіб, яких безпосередньо стосується таке рішення.
Суд також враховує особливий правовий статус закладу вищої освіти, визначений Законом №1556-VII. Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 цього Закону автономія закладу вищої освіти визначається як самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень щодо розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, установлених законом. Водночас згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону академічна свобода є самостійністю та незалежністю учасників освітнього процесу під час провадження педагогічної, науково-педагогічної, наукової та/або інноваційної діяльності.
Наведені законодавчі положення свідчать, що заклад вищої освіти є особливим суб`єктом публічного права, діяльність якого ґрунтується на принципах автономії та академічної свободи. Тому прийняття рішення про його реорганізацію, хоча й належить відповідно до статті 31 Закону №1556-VII до компетенції Кабінету Міністрів України, не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку забезпечити належну підготовку такого рішення, дослідити всі обставини, що мають значення для його прийняття, та врахувати вплив такого рішення на права й законні інтереси учасників освітнього процесу.
Саме тому рішення про реорганізацію закладу вищої освіти не може розглядатися виключно як організаційно-управлінське рішення щодо державної установи. Таке рішення безпосередньо впливає на функціонування закладу вищої освіти, реалізацію принципу його автономії, здійснення академічних свобод, трудові права працівників, права здобувачів освіти та інтереси інших учасників освітнього процесу. 
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України реорганізація підприємства, установи чи організації є однією із визначених законом підстав припинення трудового договору з ініціативи роботодавця.
Таким чином, реорганізація юридичної особи не є виключно зміною її організаційної структури чи управління, а безпосередньо впливає на сферу трудових правовідносин, оскільки створює передумови для зміни істотних умов праці, переведення працівників, скорочення чисельності або штату та можливого припинення трудових договорів.
Саме з огляду на можливість таких наслідків законодавець встановив спеціальні гарантії захисту працівників та їх представницьких органів під час реорганізації юридичної особи, які закріплені, зокрема, у статті 49-4 Кодексу законів про працю України. 
Унаслідок реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини ця юридична особа підлягає припиненню, а трудові договори, укладені з її працівниками, можуть бути припинені або змінені у порядку, встановленому трудовим законодавством. Незалежно від того, чи будуть окремі працівники у подальшому переведені до правонаступника або прийняті на роботу на інших умовах, сама процедура реорганізації об`єктивно створює ризик зміни або припинення існуючих трудових правовідносин.
За таких обставин суд відхиляє доводи відповідачів про те, що оскаржуване розпорядження саме по собі не впливає на трудові права працівників університету.
Навпаки, саме прийняття рішення про реорганізацію започатковує процедуру, наслідком якої можуть стати зміна істотних умов праці, переведення працівників, скорочення чисельності або штату чи припинення трудових відносин, а тому таке рішення безпосередньо впливає на право працівників на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України.
Саме тому при прийнятті рішення про реорганізацію відповідач був зобов`язаний забезпечити дотримання усіх гарантій, встановлених трудовим законодавством.
У цьому аспекті суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про неправильно обраний позивачкою спосіб захисту її прав. 
Суд зазначає, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Конституційний Суд України в підпункті.3.6 пункту 3 Рішення від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.
У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Колегія суддів зауважує, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права узгоджується як зі змістом відповідного права чи інтересу, так і характером його порушення, та наслідками, що спричиняє спірне рішення.
Водночас суд зазначає, що позивач у цій справі не заперечує наявності у Кабінету Міністрів України законодавчо визначених повноважень щодо реорганізації державних закладів вищої освіти. Натомість предметом спору є питання дотримання відповідачами вимог адміністративної процедури під час підготовки та прийняття оскаржуваних рішень, а також відповідності таких рішень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України
Як убачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що під час підготовки проєкту оскаржуваного розпорядження Кабінетом Міністрів України не були виконані вимоги параграфів 19, 21, 27, 28.4, 32, підпунктів 5– 7 параграфа 33, підпунктів 1, 2 параграфа 34, пункту 3 параграфа 36, параграфів 37, 38, глави 4 (параграфи 44– 50) та параграфа 55 Регламенту Кабінету Міністрів України.
Зокрема, позивач вказує на відсутність належного погодження проєкту розпорядження із заінтересованими органами державної влади, непроведення передбачених Регламентом консультацій та узгоджувальних процедур, відсутність правової експертизи проєкту акта, а також неналежне обґрунтування необхідності прийняття саме такого управлінського рішення.
У свою чергу відповідачі заперечують наявність будь-яких порушень Регламенту Кабінету Міністрів України, посилаючись на те, що проєкт розпорядження був підготовлений та внесений у межах повноважень Міністерства освіти і науки України, а Кабінет Міністрів України реалізував надані йому законом дискреційні повноваження щодо реорганізації державного закладу вищої освіти.
Вирішуючи наведений спір, суд виходить із того, що саме по собі посилання відповідачів на дискреційний характер повноважень Кабінету Міністрів України не звільняє їх від обов`язку довести, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження були дотримані вимоги законодавства щодо процедури його підготовки та прийняття, а також забезпечено врахування всіх обставин, які мають значення для прийняття відповідного рішення.
Суд бере до уваги, що матеріали справи містять докази проходження проєктом розпорядження окремих стадій адміністративної процедури, зокрема його розроблення Міністерством освіти і науки України, підготовки пояснювальної записки, погодження із заінтересованими органами державної влади та проведення правової експертизи Міністерством юстиції України. Разом із тим саме по собі дотримання окремих процедурних етапів не є безумовним підтвердженням того, що спірне рішення відповідає критеріям обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством освіти і науки України (розробник) на розгляд Кабінету Міністрів України було внесено проєкт розпорядження щодо реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини (код ЄДРПОУ 02125639) шляхом його приєднання до Уманського національного університету (код ЄДРПОУ 00493787) разом із Відокремленим структурним підрозділом “Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” (код ЄДРПОУ ВП 39088920).
Згідно з пояснювальною запискою до проєкту розпорядження Кабінету Міністрів України “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” від 11.06.2025 № 565-р, метою запропонованої реорганізації визначено створення освітньо-дослідницького середовища. Як обґрунтування необхідності прийняття акта зазначено, що в умовах стратегічного розвитку вищої освіти важливою є модернізація мережі закладів вищої освіти, створення потужних університетів для задоволення потреб регіонального ринку праці та підвищення конкурентоспроможності системи вищої освіти. Також у пояснювальній записці наведено посилання на тенденцію до скорочення кількості бюджетних підприємств, установ та організацій, у зв`язку з чим запропоновано приєднати Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини до Уманського національного університету.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що наведене обґрунтування має загальний, декларативний характер та фактично відображає загальні напрями державної політики у сфері вищої освіти, проте не містить індивідуалізованого обґрунтування необхідності прийняття саме оскаржуваного розпорядження.
Зокрема, пояснювальна записка не містить аналізу фактичного стану діяльності Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, показників його освітньої, наукової чи фінансової діяльності, оцінки кадрового потенціалу, використання матеріально-технічної бази, а також порівняльного аналізу із показниками діяльності Уманського національного університету, який би давав підстави для висновку, що саме приєднання одного закладу до іншого є необхідним, доцільним та найбільш ефективним способом досягнення задекларованої мети.
Крім того, матеріали, покладені в основу прийняття спірного розпорядження, не містять аналізу можливих альтернативних способів реформування мережі закладів вищої освіти або мотивів, з яких Кабінет Міністрів України дійшов висновку про перевагу саме обраного способу реорганізації над іншими можливими варіантами.
За таких обставин наведені у пояснювальній записці загальні міркування щодо необхідності модернізації мережі закладів вищої освіти самі по собі не можуть вважатися належним обґрунтуванням індивідуального акта, який стосується реорганізації конкретного державного закладу вищої освіти. Обґрунтованість індивідуального адміністративного акта передбачає наведення мотивів, які пояснюють, чому саме щодо конкретного суб`єкта приймається відповідне рішення та які фактичні обставини зумовили необхідність його прийняття.
Відповідачами не надано суду доказів проведення комплексного аналізу діяльності Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини та Уманського національного університету, який би передував прийняттю рішення про реорганізацію та обґрунтовував необхідність саме такого способу її здійснення.
Зокрема, судом не встановлено наявності матеріалів, які б містили: порівняльний аналіз основних показників діяльності зазначених закладів вищої освіти; оцінку кадрового потенціалу кожного із закладів; аналіз використання їх матеріально-технічної бази; оцінку фінансових наслідків саме обраного способу реорганізації; аналіз можливих альтернативних способів досягнення задекларованої мети.
Крім того, висновки суду щодо відсутності належного індивідуалізованого обґрунтування спірного рішення узгоджуються з висновками Рахункової палати, викладеними у Звіті про результати аудиту ефективності на тему «Проблеми мережі закладів вищої освіти: далі утримувати чи реформувати», затвердженому рішенням Рахункової палати від 26.11.2024 № 54-1.
У зазначеному звіті Рахункова палата встановила, що Міністерство освіти і науки України розробило, проте не затвердило критерії відбору закладів вищої освіти для реорганізації, унаслідок чого такі критерії не застосовувалися при формуванні Міністерством освіти і науки України пропозицій Уряду щодо реорганізації закладів вищої освіти. Також аудитом встановлено, що за умов нормативної невизначеності механізму системного реформування мережі закладів вищої освіти та відсутності актуальної інформації про її стан реформування фактично здійснювалося шляхом реорганізації окремих закладів, а досліджені аудитом рішення Уряду здебільшого мали ситуативний характер, при цьому їх обґрунтування до закладів вищої освіти не доводилося.
Рахункова палата також зазначила, що незатвердження критеріїв відбору закладів вищої освіти для реорганізації, неналежна комунікація Міністерства освіти і науки України із працівниками та студентами таких закладів, а також неврахування думки зацікавлених сторін спричинили спротив колективів і керівників закладів, визначених для реорганізації; обговорення цих питань із працівниками та студентами, за невеликим винятком, не здійснювалося, а там, де таке обговорення відбулося, його результати та позиції зацікавлених сторін не були враховані.
Отже, наведені висновки Рахункової палати підтверджують наявність системної проблеми у підготовці пропозицій Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації закладів вищої освіти, зокрема відсутність затверджених прозорих критеріїв відбору таких закладів, належного аналізу, прогнозування ризиків та ефективної комунікації із зацікавленими сторонами. У контексті цієї справи такі обставини додатково свідчать про те, що відповідачами не доведено застосування об`єктивних, попередньо визначених і прозорих критеріїв саме при формуванні пропозиції щодо реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини шляхом його приєднання до Уманського національного університету.
Суд враховує наведені висновки Рахункової палати не як самостійну підставу для вирішення спору, а як додаткове підтвердження існування системних недоліків у механізмі підготовки пропозицій щодо реорганізації закладів вищої освіти. Такі висновки кореспондують із встановленими у цій справі обставинами та підтверджують відсутність доказів застосування відповідачами попередньо визначених, прозорих та об`єктивних критеріїв саме при підготовці пропозиції щодо реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини.
Суд також бере до уваги, що у Доповненні до інформаційного повідомлення про виконання рішення Рахункової палати від 26.11.2024 № 54-1, оприлюдненому 18.07.2025, Міністерство освіти і науки України фактично погодилося з необхідністю виконання рекомендацій Рахункової палати щодо запровадження прозорих критеріїв відбору закладів вищої освіти для реорганізації, удосконалення механізму реформування мережі закладів вищої освіти та нормативного врегулювання відповідних процедур. Зазначене свідчить про те, що необхідність нормативного врегулювання відповідних процедур та запровадження прозорих критеріїв відбору закладів вищої освіти визнавалася самим Міністерством освіти і науки України.
Проте, ані мета, ані обґрунтування необхідності прийняття акта, вказані у пояснювальній записці до проекту розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.06.2025 № 565-р не містять належної аргументації проведення реорганізації Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини шляхом його приєднання до Уманського національного університету.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачами не доведено, що рішення про реорганізацію саме Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини було прийнято на підставі попередньо визначених, прозорих та однаково застосовуваних критеріїв, а також після проведення належного індивідуалізованого аналізу необхідності саме такого способу реорганізації.
Відсутність затверджених критеріїв відбору закладів вищої освіти для реорганізації не означає автоматичної протиправності рішення Кабінету Міністрів України. Однак за таких умов саме на відповідачів покладався обов`язок довести суду, які конкретні об`єктивні показники були покладені в основу вибору саме Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини для реорганізації шляхом приєднання до Уманського національного університету. 
Натомість матеріали, покладені в основу прийняття оскаржуваного розпорядження, не дають можливості встановити, які саме фактичні обставини були досліджені Кабінетом Міністрів України при вирішенні питання щодо реорганізації саме цих закладів вищої освіти та чому перевагу було надано саме такому способу реорганізації.
Суд не ставить під сумнів право держави здійснювати реформування мережі закладів вищої освіти та оптимізувати використання державного майна. Разом із тим реалізація такого права повинна ґрунтуватися на належному дослідженні фактичних обставин конкретної справи та містити мотиви, які дають можливість суду перевірити, що прийняте рішення є результатом належного адміністративного розсуду, а не лише відображає загальну державну політику у відповідній сфері.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами не доведено, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження були враховані всі обставини, які мають значення для його прийняття, як цього вимагає пункт 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відсутність у матеріалах, покладених в основу прийняття спірного рішення, індивідуалізованого аналізу необхідності реорганізації саме Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини не дає суду можливості перевірити обґрунтованість здійсненого Кабінетом Міністрів України адміністративного розсуду.
Окремо суд оцінює доводи позивача про те, що під час підготовки оскаржуваного розпорядження Кабінетом Міністрів України не було проведено громадського обговорення.
Відповідно до пункту 1 § 42 Регламенту Кабінету Міністрів України розробник забезпечує проведення публічних консультацій з представниками заінтересованих сторін щодо проєктів актів Кабінету Міністрів України відповідно до Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № 996.
Згідно з пунктом 12 Порядку № 996 обов`язкове проведення консультацій з громадськістю передбачене лише щодо визначених категорій проєктів нормативно-правових актів.
Водночас відповідно до пунктів 18 та 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р є індивідуальним актом, оскільки стосується реорганізації конкретного закладу вищої освіти, адресоване визначеним суб`єктам та вичерпує свою дію його виконанням.
За таких обставин суд погоджується з доводами відповідачів, що вимоги пункту 12 Порядку №996 щодо обов`язкового проведення консультацій з громадськістю у формі громадського обговорення на спірні правовідносини не поширюються.
Проте відповідно до п. 2-3 Порядку № 996 консультації з громадськістю проводяться з метою залучення громадян до участі в управлінні державними справами, надання можливості для їх вільного доступу до інформації про діяльність органів виконавчої влади, а також забезпечення гласності, відкритості та прозорості діяльності зазначених органів.
Проведення консультацій з громадськістю має сприяти налагодженню системного діалогу органів виконавчої влади з громадськістю, підвищенню якості підготовки рішень з важливих питань державного і суспільного життя з урахуванням громадської думки, створенню умов для участі громадян у розробленні проектів таких рішень.
Консультації з громадськістю проводяться з питань, що стосуються суспільно-економічного розвитку держави, реалізації та захисту прав і свобод громадян, задоволення їх політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів.
Реорганізація закладу вищої освіти є питанням значного суспільного інтересу, оскільки вона безпосередньо впливає на реалізацію права на освіту, трудові права працівників, здійснення університетської автономії та функціонування системи вищої освіти.
А тому, на думку суду, проведення консультацій з громадськістю з такого суспільно-важливого питання як реорганізація університету зменшує ризик прийняття необґрунтованого або непропорційного рішення.
Відсутність законодавчого обов`язку проводити громадське обговорення не спростовує обов`язку Кабінету Міністрів України забезпечити належну підготовку проєкту акта та прийняти його з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку дотримуватися критеріїв обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд також бере до уваги, що забезпечення участі заінтересованих осіб у процесі підготовки суспільно важливих управлінських рішень відповідає загальновизнаним європейським стандартам належного врядування.
Так, Керівні принципи щодо участі громадськості у процесі прийняття політичних рішень (Guidelines for civil participation in political decision making), схвалені Комітетом Міністрів Ради Європи 27.09.2017, визначають, що участь громадськості має забезпечуватися на всіх етапах вироблення державної політики, а консультації із заінтересованими сторонами сприяють підвищенню якості, легітимності та прозорості прийнятих рішень.
Крім того, Рекомендація CM/Rec(2023)5 Комітету Міністрів Ради Європи від 06.09.2023 щодо принципів належного демократичного врядування серед основних принципів діяльності органів публічної влади визначає відкритість, прозорість, підзвітність та забезпечення участі заінтересованих сторін під час прийняття управлінських рішень.
Суд також бере до уваги, що Указом Президента України від 27.09.2021 № 487/2021 затверджено Національну стратегію сприяння розвитку громадянського суспільства в Україні на 2021– 2026 роки, яка визначає одним із базових принципів діяльності органів державної влади впровадження інструментів громадської участі у прийнятті та реалізації владних рішень.
Стратегія передбачає, що діяльність держави має ґрунтуватися на підході «жодних рішень для громадянського суспільства без громадянського суспільства», а співпраця органів державної влади та інститутів громадянського суспільства повинна забезпечуватися на всіх етапах вироблення державної політики, зокрема під час аналізу проблем, розроблення проєктів рішень, їх реалізації та оцінки результативності.
Крім того, одним із принципів реалізації зазначеної Стратегії визначено принцип участі та інклюзивності, відповідно до якого рішення, що стосуються суспільно значущих питань, повинні прийматися після вивчення інтересів і потреб громадян та інших заінтересованих сторін, зокрема шляхом проведення публічних консультацій. Одним із стратегічних напрямів реалізації Стратегії також визначено забезпечення ефективних процедур громадської участі у формуванні та реалізації державної політики.
При цьому Стратегія прямо зазначає, що її положення ґрунтуються, зокрема, на Керівних принципах щодо громадської участі у процесі прийняття політичних рішень, прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи у 2017 році, а також Кодексі кращих практик участі громадськості у процесі прийняття рішень Ради Європи.
Хоча наведені документи не встановлюють обов`язку проводити громадське обговорення щодо кожного індивідуального адміністративного акта, вони відображають сучасний стандарт належного врядування, відповідно до якого під час підготовки рішень, що мають істотний вплив на права та законні інтереси значної кількості осіб, органи публічної влади повинні забезпечувати відкритість процедури, належне інформування та реальне врахування позиції заінтересованих сторін.
У цій справі спірне розпорядження стосується реорганізації державного закладу вищої освіти, що безпосередньо впливає на права здобувачів освіти, працівників університету та інших учасників освітнього процесу. За таких обставин забезпечення діалогу із заінтересованими сторонами відповідало б не лише цілям Порядку № 996, а й принципам відкритості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Зазначений підхід узгоджується і з висновками Рахункової палати, яка у Звіті про результати аудиту ефективності від 26.11.2024 № 54-1 констатувала, що неналежна комунікація Міністерства освіти і науки України з працівниками та студентами закладів вищої освіти, неврахування думки заінтересованих сторін та відсутність належного обговорення рішень про реорганізацію стали одними з причин спротиву таким реформам.
Відтак, хоча чинне законодавство і не покладало на відповідачів обов`язку проводити громадське обговорення проєкту оскаржуваного розпорядження як індивідуального акта, відсутність належної комунікації із заінтересованими сторонами у сукупності з відсутністю прозорих критеріїв відбору закладів вищої освіти для реорганізації, індивідуалізованого обґрунтування необхідності реорганізації саме Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини та належного аналізу наслідків прийняття такого рішення свідчить про недотримання відповідачами критеріїв обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. А тому Розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р від 11.06.2025 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” є протиправним та підлягає скасуванню.
Оскільки наказ Міністерства освіти і науки України №878 від 18.06.2025 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини” є похідним та його прийнято на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р від 11.06.2025, він також підлягає скасуванню.
Саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок довести, що під час прийняття оскаржуваного рішення ним були враховані всі обставини, які мають значення для його прийняття, а обраний спосіб реалізації владних повноважень є об`єктивно обґрунтованим, необхідним та таким, що відповідає меті, задля якої відповідне повноваження надано законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 249 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинна при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного доручення від 30.07.2025 № 3032-1591-4526-6981.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, код ЄДРПОУ відсутній), Міністерства освіти і науки України (01135, м. Київ, просп. Берестейський, 10, код ЄДРПОУ 38621185), треті особи: Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини (20300, Черкаська обл., м. Умань, вул. Садова, 2, код ЄДРПОУ 02125639), Уманський національний університет (20301, Черкаська обл., м. Умань, вул. Інститутська, 1, код ЄДРПОУ00493787) про визнання протиправними та скасування розпорядження та наказу – задовольнити. 
2. Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Кабінету Міністрів України №565-р від 11.06.2025 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини”.
3. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №878 від 18.06.2025 “Про реорганізацію Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини”.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, код ЄДРПОУ відсутній) судовий збір у розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривнi 40 копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуюча суддя Діска А.Б.

Судді: Жукова Є.О.

Жук Р.В.