УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2961/25 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 109 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б., 
суддів: Коломієць О.С., Шалоти К.В.,
за участю секретаря Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2961/25 за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хоменко Сергій Олександрович, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків, заінтересовані особи : Служба у справах дітей Березівської сільської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хоменка Сергія Олександровича, на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 1 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді Дубовік О.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хоменко С.О., звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви зазначив, що 3 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, актовий запис № 15.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 квітня 2020 року у справі № 278/600/20 шлюб між ними розірвано, а також вирішено їхніх спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на виховання батьку.
Таким чином, з 2020 року батько самостійно виховує та утримує дітей, піклується про їх духовний та фізичний розвиток, навчання, займається підготовкою до самостійного життя, забезпечує всім необхідним: харчуванням, одягом, дозвіллям, медичним лікуванням, повністю опікується їх інтересами та потребами, створюючи при цьому усі необхідні умови для їх повноцінного життя. Батько активно бере участь у житті дітей, відвідує батьківські збори, навчальні заходи, цікавиться життям, навчанням, організовує позашкільне проведення часу. У вільний від роботи та навчання час, батько з дітьми проводять разом в домашній атмосфері або організовують активний час проведення. ОСОБА_1 цікавиться інтересами дітей та сприяє їх розвитку.
Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідно для реалізації права військовозобов`язаного на відстрочку від мобілізації, оскільки ніхто, окрім заявника, не зможе здійснювати виховання та догляд за дітьми у випадку його мобілізації. В свою чергу, заявник звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із відповідною заявою про надання йому відстрочки і отримував відповідну довідку, однак 09.06.2025 року вказаним ТЦК та СП було повідомлено про відмову у наданні відстрочки, причина відмови - відсутнє підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 1 квітня 2026 року провадження у справі закрито.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Хоменко С.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зокрема, зазначає, що заявник лише просив встановити факт самостійного виховання ним свого неповнолітнього сина й прохальна частина заяви не містить жодної вимоги вирішити будь-який спір, у тому числі й публічно-правовий. 
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
При вирішенні даного питання суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично виник публічно-правовий спір щодо відмови в оформленні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та видачі довідки про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, як батьку що самостійно виховує дітей, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зокрема, і в окремому провадженні.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Так, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, при вирішенні питання про відкриття провадження, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18.
Зміст заяви ОСОБА_1 свідчить про те, що заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявлені вимоги пов`язані із доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину.
У свою чергу, частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини грунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Вказана норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він повинен здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Окрім того, за правилами статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини першої статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з собою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи ( дружини, матері , батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншій особі за договором або перекладені на іншу особу за законом.
Згідно з частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України зазначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. 
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав ( стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування ( настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки сімейним законодавством України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, слід констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів ( дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду ( про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу можливості користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від виконання сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки обох батьків щодо виховання та утримання дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням ( існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків ( у тому числі й умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України « невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна із обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними цих обов`язків.
Таким чином, встановлення факту одноосібного виховання та утримання заявником малолітнього сина не може відбуватися у порядку окремого провадження, без одночасного вирішення відповідного сімейного спору між батьками дитини.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, однак помилково зазначив про те, що між заявником та ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично виник публічно-правовий спір й встановлення вказаного факту можливе у порядку адміністративного судочинства.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що приписи цивільного процесуального законодавства « справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» стосуються як вимог, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих вимог, які взагалі не можуть розглядатися судами.
Отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини взагалі не підлягає розгляду судом як самостійна та єдина вимога, без вирішення відповідного спору між батьками.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , в якій вона визнає ту обставину, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Отже, на даний час відсутні підстави стверджувати про наявність між батьками дитини спору щодо участі у вихованні та утриманні дитини й застосування положень частини шостої статті 294 ЦПК України.
З огляду на викладене, ухвала підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хоменка Сергія Олександровича, задовольнити частково.
Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 1 квітня 2026 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Талько О.Б. 

Судді: Коломієць О.С.

Шалота К.В.