справа № 198/307/26 
провадження № 2/0198/327/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Довгопол О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в с-щі Юріївка Павлоградського району Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Станично-Луганської селищної військової адміністрації Щастинського району Луганської області та Луганської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталя Вікторівна, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:
Представник ОСОБА_1 адвокат Остапенко Т.П. звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді належного спадкодавиці житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а також частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Померла за життя заповідала позивачу належні їй частку квартири та в цілому житловий будинок за вказаними адресами. 
У встановленому законом порядку ОСОБА_1 прийняв спадщину та звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, однак постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. від 10.04.2026 йому відмовлено у вчиненні зазначених нотаріальних дій в зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують право власності  ОСОБА_2  на зазначені вище об`єкти нерухомості та відсутня реєстрація права власності померлої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливо встановити коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Виходячи з викладеного, позивач позбавлений можливості оформити своє право на спадщину в нотаріальному порядку, тому змушений звернутись до суду та просить визнати за ним право власності на нерухоме майно в порядку спадкування після смерті  ОСОБА_2 .
Ухвалою від 04.05.2026 у справі відкрито загальне позовне провадження та витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. копію спадкової справи, заведеної після смерті  ОСОБА_2 
11.06.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, але подали заяви з проханням проводити судовий розгляд за їх відсутності.
Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв по суті справи, з повідомленням причин неявки або з проханням відкласти розгляд справи не надали.
Третя особа приватний нотаріус Пахниць Н.В. в поданій на адресу суду заяві просила проводити судовий розгляд за її відсутності, пояснень по суті справи не надала, але надіслала копію витребуваної спадкової справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового розгляду за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Судом встановлено, що матері позивача ОСОБА_2 за життя належало право власності на декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема:
- частка у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , – на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житлового фонду Луганської міської ради 10.12.1993, та свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом П`ятої луганської державної нотаріальної контори 15.12.2012 за реєстровим № 2-724;
- в цілому право власності на житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , – на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори 14.05.1996 за реєстровим № 1-1042, та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 178806, виданого Станично-Луганською селищною радою 06.05.2005 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010542300088. 
Право власності на житловий будинок зареєстровано в Станично-Луганському бюро технічної інвентаризації 27.05.1996 в реєстровій книзі за № 154, а право власності на квартиру – в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 03.10.2025 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст.ст. 1217, 1223, 1233 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.ст. 1258, 1261 ЦК України).
З матеріалів справи виходить, що  ОСОБА_2 за життя склала заповіти, посвідчені державним нотаріусом П`ятої луганської державної нотаріальної контори 27.11.1996 за реєстровим № 1-2915 та 23.05.2013 за реєстровим № 2-285 щодо житлового будинку в селищі Станиця Луганська та частки у праві власності на квартиру в м. Луганськ, які заповіла ОСОБА_1 (позивачу), однак земельна ділянка заповітами залишилась не охопленою.
Оскільки померла розпорядилась у заповіті лише частиною свого майна, щодо решти спадкування здійснюється в порядку черговості за законом та розподіляється між спадкоємцями першої черги, до якої крім позивача відноситься його рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших спадкоємців під час розгляду справи не виявлено.
Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Так, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку – це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. 
При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги та увесь склад спадщини.
За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.
Положеннями ст.ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Таким чином, спадкоємцю, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не потрібно вчиняти жодних юридичних дій для її прийняття – сам факт його постійного проживання і віднесення до числа спадкоємців є достатнім для виникнення юридичних наслідків у формі прийняття спадщини.
У пункті 19 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Так, позивач  ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, однак постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 10.04.2026 йому відмовлено у вчиненні зазначених нотаріальних дій в зв`язку з тим, що на деякі з об`єктів нерухомості, що входять до складу спадщини, відсутні документи, які підтверджують право власності  ОСОБА_2 , а щодо деяких відсутня реєстрація права власності померлої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливо встановити коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Отже, з`ясуванню підлягають ті факти та обставини, що підтверджують: 1) право власності померлої на частку квартири в м. Луганську, оскільки у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів; 2) право власності померлої на житловий будинок в АДРЕСА_1 , оскільки відсутня можливість перевірити реєстрацію права власності у відповідних реєстрах, де раніше проводилась реєстрація прав на нерухоме майно; 3) наявність або відсутність спадкоємців, що мають право на обов`язкову частку у спадщині, та прийняття або неприйняття ними спадщини.
Як вже зазначалось, право власності померлої  ОСОБА_2  на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори 14.05.1996 за реєстровим № 1-1042. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Станично-Луганському бюро технічної інвентаризації 27.05.1996 в реєстровій книзі за № 154.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Щастинський район, де розташований об`єкт нерухомого майна, станом на день прийняття рішення включений до Переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій, внаслідок чого державні підприємства, установи та організації не здійснюють свої повноваження, а архіви або доступ до них втрачено.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За частинами 2 та 3 статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Разом з тим, встановлено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, є свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом, чи його дублікат.
Фактичні обставини та наявні у справі докази у своїй сукупності доводять те, що за життя  ОСОБА_2  у встановленому на той час порядку набула право власності на житловий будинок та зареєструвала речове право в органах технічної інвентаризації, тому воно входить до складу спадщини.
На теперішній час право власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ні за ким не зареєстроване, що підтверджується інформацією з вказаного реєстру.
Щодо відсутності оригіналу правовстановлюючих документів на підтвердження належності померлій права власності на частку в квартирі в м. Луганськ, то суд вважає необхідним відмітити таке.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5).
Відповідно до п. 23 Постанови Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Верховний Суд у постанові від 15.10.2019 у справі № 916/780/18 зазначив, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину. 
Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/849/17, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.
Отже, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
Узагальнюючи викладене, суд доходить висновку, що втрата оригіналів свідоцтв не впливає на право власності ОСОБА_2 , оскільки факт володіння в сукупності часткою у праві власності на квартиру в м. Луганськ офіційно підтверджений реєстрацією речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з чинним законодавством ці записи є належним доказом того, що держава визнавала її законним власником майна на момент реєстрації права власності, тому воно також входить до складу спадщини.
Щодо кола спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, у частині спадкового майна, охопленого заповітом, а також кола спадкоємців за законом, які мають право на спадкування, суд зазначає таке.
Інший зі спадкоємців за законом першої черги ОСОБА_3 у разі, якщо він має право на обов`язкову частку у спадщині (що цілком можливо в силу віку, адже на момент смерті спадкодавиці йому виповнилось 70 років), та фактично прийняв спадщину, претендує на отримання 1/8 частки квартири в м.Луганську та частки будинку в селищі Станиця Луганська. Крім того, у разі фактичного прийняття спадщини він має право на частину земельної ділянки під житловим будинком в порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги. 
За твердженням позивача та його представника ОСОБА_3 обізнаний про судовий розгляд та не заперечує проти визнання за братом права власності на спадкове майно, однак на підтвердження цього не надано жодного доказу, як і не доведено, що він не має права на обов`язкову частку у спадщині та фактично не прийняв її, як і спадщину у вигляді частки майна, не охопленого заповітом, – земельної ділянки.
Статтею 12, 13 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено здійснення судочинства на засадах змагальності сторін, в межах заявлених особою вимог і на підставі поданих доказів, а також обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем, а судом цивільні справи розглядаються в межах заявлених позовних вимог.
Оскільки сторона позивача не пред`явила вимоги до ОСОБА_3 як до спадкоємця за законом, який до того ж може мати право на обов`язкову частку у спадковій масі, а зібрані у справі докази не дозволяють достеменно визначити наявність чи відсутність права на обов`язкову частку у спадщині іншого спадкоємця першої черги, а також прийняття чи неприйняття ним спадщини, не можна вважати доведеним факт прийняття спадщини тільки позивачем. 
Отже, на думку суду в цій частині вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в позові.
За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи з того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом та спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_2 , відсутність доступу до документів, які залишились на тимчасово окупованій території України, відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, а також смерть спадкодавиці на тимчасово непідконтрольній органам влади України території позбавляє спадкоємця можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає необхідним визнати за позивачем право власності на частки в об?єктах нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та за законом за вирахуванням тієї частки, на яку може претендувати інший спадкоємець першої черги. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 209, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354ЦПК України, суд 

у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до Станично-Луганської селищної військової адміністрації Щастинського району Луганської області та Луганської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталя Вікторівна, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої   ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на:
- 3/8 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 73,9 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м;
- 3/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої   ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на  частку земельної ділянки, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0474 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Відомості про учасників справи:
- ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
- Станично-Луганська селищна військова адміністрація Щастинського району Луганської області (зареєстрована адреса місцезнаходження: Луганська область, Щастинський район, с-ще Станиця Луганська, вул. Центральна, буд. 25, ЄДРПОУ 43918777);
- Луганська міська рада (зареєстрована адреса місцезнаходження: м.Луганськ, вул. Коцюбинського, буд. 14, ЄДРПОУ 26070794);
- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталя Вікторівна (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено та підписано 20 липня 2026 року.

Суддя   І.  О.  Гайдар