ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/12357/24 пров. № А/857/409/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Заверуха О. Б., Курильця А. Р., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №460/12357/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дії та бездіяльності протиправними, -

суддя в 1-й інстанції – Щербаков В. В.,
час ухвалення рішення – 28 листопада 2024 року,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 28 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила визнати протиправним рішення відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню. В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про те, що вона має посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», яке підтверджує факт її проживання станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років. Вказує, що у період з 26 червня 1990 року вона фактично проживала і була зареєстрована в селі Тинне, Сарненського району, Рівненської області, щодня їздила на роботу громадським транспортом (відстань від села до міста Рівне становить менше 100 км), тим більше робота в Комбінаті громадського харчування загальнодоступної мережі була позмінною (тиждень через тиждень). Крім того, звертає увагу на те, що у період з 28 листопада 1991 року по 11 серпня 1993 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 2 роки, а до того перебувала в декретній відпустці, що підтверджується наказом № 211 від 27 листопада 1991 року виданим Комбінатом громадського харчування загальнодоступної мережі. Зазначає, що вона, як постраждала особа внаслідок Чорнобильської катастрофи, є особою, яка проживала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії і до 01 січня 1993 року більше 3-ох років, а тому має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. З урахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі №460/12357/24 та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 29 травня 2025 року №1149/0/15-25 ОСОБА_2 звільнено з посади судді Восьмого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року вказану справу прийнято до провадження.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), що підтверджується відповідним посвідченням, копія якого знаходиться з матеріалах справи.
Позивач 09 вересня 2024 року звернулась до відповідача з письмовою заявою про призначення їй пенсії за віком на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Рішенням 16 вересня 2024 року №172650009232 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. В якості підстави зазначено: період проживання або роботи станом на 1 січня 1993 року менше 3 років. 
Крім того, згідно з висновками відповідача до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період роботи з 20 грудня 1988 року по 11 серпня 1989 року в Рівненському міському будинку дитини (м.Рівне), період роботи з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року у Рівненському комбінаті громадського харчування загальнодоступної мережі (м. Рівне).
Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначенні їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, позивач звернулася у суд з цим позовом. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено факт постійного проживання нею станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки позивач у період з 20 грудня 1988 року по 11 серпня 1989 року, з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року та з 22 вересня 1992 року по 03 квітня 2000 року працювала у місті Рівне, яке не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, тому зазначені періоди роботи не враховуються у період постійного проживання в зоні забруднення, тому підстави для зменшення позивачу пенсійного віку відсутні.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.15 Закону України “Про пенсійне забезпечення” умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
За змістом ст.49 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон №796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у виді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
За змістом ст.9 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачає, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу
Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до ч.3 ст.55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч.2 ст.55 Закону №796-XII).
З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01 січня 1993 року протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях №122 від 09 березня 1988 року, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XI).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, що підтверджується посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 17 лютого 2023 року (а.с.13).
09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
При цьому, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16 вересня 2024 року №172650009232 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року. 
Зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період роботи з 20 грудня 1988 року по 11 серпня 1989 року в Рівненському міському будинку дитини (м.Рівне), період роботи з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року у Рівненському комбінаті громадського харчування загальнодоступної мережі (м. Рівне), оскільки даний населений пункт (м.Рівне) не відноситься до переліку населених пунктів зони гарнатованого добровільного відселення (а.с.15).
Отже, матеріалами справи стверджується, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивача було те, що позивач станом на 01 січня 1993 року проживала у зоні гарантованого добровільного відселення менше 3 років, зокрема у спірному рішенні зазначено про те, що місто Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, тому період роботи у цьому місці не зараховано до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.
Даючи правову оцінку спірному рішенню пенсійного органу, колегія суддів вважає необхідним зазначити про те, що у спірних правовідносинах дослідженню підлягає не лише робота, але й проживання.
Зі змісту довідки №965-14/01-14 від 10 липня 2024 року Немовицької сільської ради Сарненського району, Рівненської області вбачається, що ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована у селі Тинне Сарненського району, Рівненської області з 01 січня 1986 року по 01 вересня 1987 року, з 26 червня 1990 року по теперішній час. Даний населений пункт відноситься до 3 зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Підстава видачі: погосподарські книги №9, №5, №8, №4, №7, №20, №9, №8 (а.с.23).
Таким чином, довідкою №965-14/01-14 від 10 липня 2024 року засвідчено факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у спірні періоди, при цьому, будь-яких посилань на невідповідність довідки чинному законодавству (або її недостовірності) відповідач не навів. Довідка, яка була надана позивачем, на цей час є дійсною, має відбиток печатки та підпис (а.с.23).
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази проживання позивача на території м. Рівне у період 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року, а тому покликання відповідача на те, що в цей період (частину такого періоду) позивач проживала у такому населеному пункті, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є лише його припущенням.
Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі №460/2589/20 зазначив, що “…дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи”.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься копія наказу №211 від 27 листопада 1991 року, виданого Комбінатом громадського харчування загальнодоступної мережі (а.с.27), зі змісту якого вбачається, що у період з 28 листопада 1991 року 11 серпня 1993 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 2 роки.
При цьому, колегія суддів не може залишити поза увагою постанову Верховного Суду від 16 грудня 2025 року у справі №460/6098/24, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення. 
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у вищевказаній постанові та зазначає, що робота позивачки у м. Рівне у період 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року не є підставою вважати, що у цей період позивач постійно не проживала у с. Тинне Сарненського району, Рівненської області, оскільки матеріалами справи стверджується, що з 28 листопада 1991 року ОСОБА_1 перебувала у декретній відпустці, а в період до декретної відпустки мала можливість щоденного доїзду до місця роботи, як покликається позивач.
Таким чином, довідкою №965-14/01-14 від 10 липня 2024 року засвідчено факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у спірні періоди, що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Крім того, обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу вбачається, що страховий стаж позивача понад 33 роки (а.с.15).
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення №172650009232 від 16 вересня 2024 року про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки надані позивачем документи підтверджують наявність у неї права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, оскільки наявні дві умови для виникнення права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку (посвідчення та постійне проживання у зазначеній зоні), а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення період з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання призначити пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, то колегія суддів зазначає наступне.
Повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. У спірних правовідносинах суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати чи наявний стаж є достатнім на призначення пенсії, а тому у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати відповідача призначити пенсію, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні не вирішено питання щодо врахування спірних періодів до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення період з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення період з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, із врахуванням висновків суду.
Таким чином, доводи апелянта є частково підставними з наведених вище мотивів, і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції в частині підставності доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Враховуючи те, що по суті розгляду вказаної справи позовні вимоги позивача задоволено частково, то відповідно до ст.139 КАС України із відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на суму 605,60 грн за подання позовної заяви та 726,72 грн за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.139, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №460/12357/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позовом ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №172650009232 від 16 вересня 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення період з 04 січня 1990 року по 21 вересня 1992 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, із врахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 (шістсот п`ять) грн 60 копійок за подання позовної заяви та 726 (сімсот двадцять шість) грн 72 копійки за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя | | О. І. Мікула
судді | | О. Б. Заверуха
| | А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 19 серпня 2026 року.