УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/1336/26 Головуючий у 1-й інст. Івашкевич О. Г. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого Павицької Т.М.,
суддів Бондар О.О., Шевчук А.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №279/1336/26 за позовом акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Івашкевича О.Г. у м. Коростені, 
в с т а н о в и в :
У лютому 2026 року акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі по тексту АТ «ПУМБ») звернулося до суду з даним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 50245,29 грн з яких: 33635,23 грн - заборгованість за кредитом; 16610,06 грн - заборгованість відсотками та 0,00 грн - заборгованість за комісією. В обґрунтування позову зазначало, що 05.05.2018 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2001030465001, згідно умов якого, відповідачу було видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 7000,00 грн, який пізніше було збільшено до 33700,00 грн. АТ «ПУМБ» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. ОСОБА_1 свої кредитні зобов`язання належним чином та довготривалий строк не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 квітня 2026 року позов АТ «ПУМБ» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за договором № 2001030465001 від 05.05.2018 у сумі 50245,29 грн, понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн, а всього : 52907,69 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати, застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд не надав будь – якого математичного аналізу розрахунку заборгованості, не розмежував структуру боргу, не встановив правових нарахувань кожного виду нарахувань. Суд не встановив, яким чином відбулася пролонгація кредитного ліміту . Вказує, що між останнім виконанням зобов`язання та пред`явленням вимоги існує значний проміжок часу та судом не було досліджено перебігу строку позовної давності.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Фактичні обставини справи, встановлені судами.
05 травня 2018 року  ОСОБА_1 підписала заяву №2001030465001 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб банківських послуг та паспорт споживчого кредиту, за умовами якого, позичальнику надано кредит в розмірі 3000,00 грн, відсоткова ставка 49,00 % річних. Строк дії кредитного ліміту 12 місяців. Зі спливом вказаного строку, дія кредитного ліміту продовжується кожного разу на той самий строк у разі відсутності заперечень будь - якої із сторін. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримала кредитну картку миттєвого випуску, маска картки НОМЕР_1 . 
В подальшому кредитний ліміт неодноразово збільшувався, що підтверджується довідкою про збільшення кредитного ліміту. Станом на 26.05.2023 року кредитний ліміт становив 33700,00 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 05.05.2018, заборгованість ОСОБА_1 станом на 30.11.2023 становить  50245,29 грн, з яких: 33635,23 грн заборгованість за сумою кредиту; 16610,06 грн заборгованість за відсотками; 0,00 грн. заборгованість за комісією.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновків, що відповідач кредитні кошти отримала, користувалася ними, що підтверджується наявними у справі доказами, своїх зобов`язань за договором не виконала, допустила істотне порушення умов договору щодо порядку та строку сплати кредиту та процентів за користування кредитом, не здійснювала погашення кредитної заборгованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 1054  ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору позивач надав копію заяви №2001030465001 від 05.05.2018, паспорт споживчого кредиту, підписані ОСОБА_1 .
Факт укладення кредитного договору №2001030465001 від 05.05.2018 ОСОБА_1 не оспорюється та визнається, а тому вважається доведеним.
Щодо заяви ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про застосування строку позовної давності, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц та від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, сформульований правовий висновок про те, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, що підтверджується довідками про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками, в яких зазначено, що ОСОБА_1 отримала копію ухвали від 02.03.2026 та копію позовної заяви – 02.03.2026 (а.с. 48,52,53), однак ОСОБА_1 заяви про застосування позовної давності не подавала до суду першої інстанції, тому з урахуванням обізнаності відповідача про розгляду справи в суді першої інстанції, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для вирішення питання щодо застосування строку позовної давності.
Щодо доводів апеляційної скарги про не встановлення судом, яким чином відбулася пролонгація кредитного ліміту.
Із умов заяви № №2001030465001 від 05.05.2018 та паспорту споживчого кредиту вбачається, що строк кредитування 12 місяців. Зі спливом вказаного строку, дія договору продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін договору. 
Матеріали справи не містять заперечень ОСОБА_1 , направлених Банку, щодо продовження (пролонгації) строку дії договору.
Щодо посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом не було досліджено розмір кожної складової заявлених вимог, то колегія суддів зазначає наступне.
Із довідки про збільшення кредитного ліміту вбачається, що 05.05.2018 ОСОБА_1 було зараховано на картковий рахунок 3000,00 грн; 06.07.2018 кредитний ліміт збільшено до 7000,00 грн; 21.11.2018 збільшено до 12000,00 грн; 15.03.2019 збільшено до 15800,00 грн; 11.07.2019 збільшено до 20600,00 грн; 21.11.2019 збільшено до 25400,00 грн; 10.07.2020 збільшено до 30200,00 грн; 26.05.2023 збільшено до 33700,00 грн.
Отже, заявлена вимога щодо стягнення тіла кредиту в розмірі 33635,23 грн підтверджена належними доказами, а саме довідкою про збільшення кредитного ліміту по договору № 2001030455001 від 05.05.2018.
Із розрахунку заборгованості за відсотками вбачається, що Банком нараховувалися відсотки за відсотковою ставкою, погодженою сторонами на тіло кредиту, яке неодноразово збільшувалося, відтак заборгованість за відсотками становить 16610,06 грн.
Крім того, до матеріалів справи долучено виписку по особовому рахунку, із якої вбачається, користування ОСОБА_1 кредитними коштами, а також часткове погашення заборгованості.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 201/5527/16-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц дійшов висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Надана АТ «ПУМБ» виписка за картковим рахунком позичальника ОСОБА_1 підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту.
Суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості та надав йому оцінку в сукупності з іншими доказами, що містяться у матеріалах справи. При цьому суд не зобов`язаний здійснювати власний математичний перерахунок кожної складової заборгованості чи викладати у рішенні детальний арифметичний аналіз розрахунку, якщо поданий розрахунок є зрозумілим, узгоджується з умовами договору та підтверджується належними доказами.
Саме по собі посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не навів окремого математичного аналізу чи не розмежував структуру заборгованості, не свідчить про неправильність визначеного розміру боргу та не спростовує наданого позивачем розрахунку.
Водночас ОСОБА_1 , заперечуючи правильність визначеного позивачем розміру заборгованості, не скористалася своїм процесуальним правом подати власний контррозрахунок, не зазначила, які саме складові розрахунку є помилковими, які арифметичні дії виконані неправильно та яким, на її думку, є правильний розмір заборгованості. Отже, доводи апеляційної скарги мають загальний характер, не підтверджені належними та допустимими доказами і фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, що саме по собі не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не здійснив математичного аналізу розрахунку заборгованості, не перевірив його та не розмежував структуру боргу, є безпідставними.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме сторони зобов`язані подавати докази на підтвердження своїх доводів, тоді як суд оцінює надані докази, а не збирає їх замість учасників справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не покладає на суд обов`язку здійснювати власний детальний арифметичний перерахунок наданого стороною розрахунку чи викладати у судовому рішенні покроковий математичний аналіз кожної складової заборгованості, якщо поданий розрахунок підтверджується належними доказами та оцінений судом у сукупності з іншими доказами.
За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, однак не містять належного правового чи доказового обґрунтування неправильності здійсненого позивачем розрахунку, а тому не спростовують висновків суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді О.О. Бондар

А.М. Шевчук