С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/17369/26
В справі 760/18283/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина
24 липня 2026 року
Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря Левіцької Н.О.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка репродуктивної медицини «Надія» про надання права на розпорядження та використання кріоконсервованого біологічного матеріалу.

ІІ. Описова частина
У червні 2026 року ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка репродуктивної медицини «Надія» (Відповідач) про надання права на розпорядження та використання кріоконсервованого біологічного матеріалу (сперми).
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.06.2026 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Обґрунтовуючи позов, Позивачка зазначає, що з 13.09.1997 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 13.09.1997. Починаючи з 2010 року подружжя є пацієнтами Клініки репродуктивної медицини «Надія».
Зважаючи на тривалу неможливість завагітніти природним шляхом, у 2017 році Позивачка разом із чоловіком розпочали у Відповідача спільну програму лікування безпліддя із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій (далі - ДРТ). 03.04.2017 між Відповідачем, Позивачкою та її чоловіком укладено Договір про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій № 9694, а також підписано Заяву пацієнтів щодо застосування ДРТ (Додаток № 1 до Договору № 9694) та Заяву на кріоконсервацію ембріонів (Додаток № 2 до Договору № 9694). 14.07.2017 чоловік Позивачки особисто та добровільно надав у приміщенні медичного закладу Відповідача зразок сперми для запліднення ооцитів дружини та подальшої кріоконсервації, що підтверджується підписаною ним власноруч Анкетою для здачі сперми з погодженням на кріоконсервацію від 14.07.2017. Протягом 2017 року в межах програми ДРТ проведено чотири медичні протоколи з трансвагінальною пункцією фолікулів та заплідненням яйцеклітин Позивачки спермою її чоловіка.
Позивачка зазначає, що у 2018 році, після проведення зазначених медичних протоколів та стимуляції яєчників, у неї було виявлено новоутворення в молочних залозах, що стало медичним протипоказанням для подальшого виношування вагітності, у зв`язку з чим програму ДРТ було тимчасово призупинено виключно з медичних міркувань (Висновок лікаря-мамолога від 08.05.2018, Виписка про оперативне втручання з приводу пухлини молочної залози від 15.12.2021). Після завершення тривалого лікування Позивачка отримала консультативні висновки сімейного лікаря від 30.04.2026 та лікаря акушера-гінеколога від 08.05.2026, а також Висновок консультанта МЦ «Наша родина», якими підтверджено відсутність протипоказань для виношування вагітності.
Позивачка зазначає, що 10.12.2025 ОСОБА_2 раптово загинув унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть № 585 від 11.12.2025 та Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Позивачка є єдиною спадкоємицею померлого, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 16.06.2026, зареєстрованими в реєстрі за № 393 та № 394, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 85645626 та № 85645375 від 16.06.2026, а також витягами з Державного реєстру речових прав № 482015966 та № 482016177 від 16.06.2026.
12.05.2026 ОСОБА_1 , як вона зазначає, звернулася до Відповідача із заявою щодо можливості завершення розпочатої програми лікування безпліддя з використанням кріоконсервованої сперми її померлого чоловіка. Листом № 223/05 від 15.05.2026 Відповідач підтвердив, що у його кріобанку належним чином зберігається зразок сперми ОСОБА_2 від 14.07.2017, та висловив готовність провести лікувальний цикл ДРТ за умови наявності відповідного рішення суду, що набрало законної сили та дозволяє використання зазначеного зразка після смерті особи, від якої його отримано.
Позивачка вказує, що чинне законодавство України не містить механізму посмертного використання кріоконсервованого репродуктивного матеріалу, а форми заяв, передбачені Порядком застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2013 № 787, у чинній станом на 2017 рік редакції не передбачали можливості волевиявлення пацієнта щодо розпорядження репродуктивними клітинами на випадок його смерті; відповідні зміни внесені лише наказом МОЗ України від 06.03.2024 № 383. З огляду на це, на переконання Позивачки, її чоловік був об`єктивно позбавлений можливості скласти таке письмове розпорядження, а відсутність останнього не може бути підставою для відмови у захисті її прав. Прижиттєве волевиявлення чоловіка на народження спільної дитини Позивачка обґрунтовує сукупністю вчинених ним за життя дій - спільним зверненням до Відповідача, підписанням Договору ДРТ № 9694 та заяв пацієнтів, особистим здаванням біологічного матеріалу, участю у чотирьох спільних лікувальних циклах, а також відсутністю будь-яких звернень щодо припинення зберігання чи утилізації кріоконсервованого матеріалу.
На обґрунтування позовних вимог Позивачка також посилається на постанову Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 742/2669/21, рішення інших судів першої інстанції, на рекомендації Комітету з етики і права Європейської асоціації репродукції людини та ембріології (ESHRE) від 21.08.2006, а також на лист-роз`яснення Української асоціації репродуктивної медицини щодо використання біологічного матеріалу у разі смерті одного із його власників.
Позивачка просить надати їй право на розпорядження та використання кріоконсервованого біологічного матеріалу (сперми) ОСОБА_2 , що зберігається у Відповідача на підставі Договору про надання медичних послуг № 9694 від 03.04.2017 та Анкети для зразка сперми з погодженням на кріоконсервацію від 14.07.2017. При цьому Позивачка у позовній заяві прямо зазначила, що понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 1.331,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу вона не бажає стягувати з Відповідача.

17.07.2026 Відповідач отримав копію позовної заяви з додатками, після чого подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення та вважав їх обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи й підтверджуються достатніми доказами.
У відзиві Відповідач підтвердив, що Позивачка є його пацієнткою починаючи з 2010 року; що у 2017 році Позивачка спільно з чоловіком розпочали програму лікування безпліддя із застосуванням ДРТ на підставі Договору № 9694 від 03.04.2017; що у межах реалізації медичних протоколів чоловік Позивачки особисто та добровільно надав у приміщенні Відповідача зразок сперми, що підтверджується підписаною ним власноруч 14.07.2017 Анкетою для здачі сперми з погодженням на кріоконсервацію; що протягом 2017 року проведено чотири медичні протоколи з трансвагінальною пункцією фолікулів. Відповідач також підтвердив, що станом на дату подання відзиву у його кріобанку належним чином зберігається зразок сперми ОСОБА_2 від 14.07.2017, а жодних звернень чи заяв від чоловіка Позивачки за життя щодо припинення зберігання, знищення або утилізації вказаного біологічного матеріалу до клініки не надходило.
Відповідач зазначає, що виходив з того, що станом на 2017 рік Порядок № 787 у чинній на той час редакції не передбачав можливості волевиявлення пацієнта щодо розпорядження репродуктивними клітинами на випадок його смерті, а відповідні зміни до форм заяв внесені лише наказом МОЗ України від 06.03.2024 № 383. Відповідач підтвердив свою готовність, за умови набрання законної сили відповідним рішенням суду, провести лікувальний цикл ДРТ із використанням кріоконсервованого зразка сперми ОСОБА_2 , та просив покласти всі витрати, пов`язані з розглядом справи, на Позивачку.
У судове засідання 24.07.2026 представники сторін не з`явилися. Від представників Позивачки та Відповідача надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Суд, з урахуванням наявності заяв сторін про розгляд справи у їх відсутність, визнав за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

ІІІ. Мотивувальна частина
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13.09.1997 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03.04.2017 між Відповідачем, Позивачкою та ОСОБА_2 укладено Договір про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій № 9694, невід`ємними частинами якого є Заява пацієнтів щодо застосування ДРТ та Заява на кріоконсервацію ембріонів, підписані обома подружжями.
14.07.2017 ОСОБА_2 особисто та добровільно надав у приміщенні медичного закладу Відповідача зразок сперми для запліднення ооцитів дружини та подальшої кріоконсервації, підписавши власноруч Анкету для здачі сперми з погодженням на кріоконсервацію. Протягом 2017 року в межах спільної програми ДРТ проведено чотири медичні протоколи з трансвагінальною пункцією фолікулів та заплідненням яйцеклітин Позивачки спермою ОСОБА_2 .
Програму ДРТ було призупинено з медичних підстав - у зв`язку з виявленням у Позивачки у 2018 році новоутворення молочної залози та подальшим лікуванням. Станом на 2026 рік медичні протипоказання для виношування вагітності відсутні, що підтверджується консультативними висновками сімейного лікаря від 30.04.2026, лікаря акушера-гінеколога від 08.05.2026 та висновком консультанта МЦ «Наша родина».
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер унаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позивачка прийняла спадщину після смерті чоловіка та є єдиною спадкоємицею, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 16.06.2026.
Зразок сперми ОСОБА_2 від 14.07.2017 станом на час розгляду справи зберігається у кріобанку Відповідача, що прямо підтверджено Відповідачем як листом №223/05 від 15.05.2026, так і відзивом на позовну заяву. Будь-яких звернень чи заяв ОСОБА_2 за життя щодо припинення зберігання, знищення або утилізації цього біологічного матеріалу до Відповідача не надходило.
Відповідач не заперечує проти використання зазначеного біологічного матеріалу Позивачкою у лікувальній програмі ДРТ, однак обумовлює його проведення наявністю рішення суду, що набрало законної сили.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами і відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають у частині, визнаній сторонами.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд зазначає, що визнання Відповідачем позову та відсутність між сторонами фактичного спору щодо обставин справи не свідчать про відсутність підстав для судового захисту. Право Позивачки на використання кріоконсервованого біологічного матеріалу померлого чоловіка є невизнаним: Відповідач, не заперечуючи його по суті, відмовляється реалізувати відповідну медичну процедуру за відсутності судового рішення, оскільки чинне законодавство не визначає ані підстав, ані порядку такого використання. Стан правової невизначеності, за якого особа об`єктивно позбавлена можливості реалізувати своє особисте немайнове право у позасудовому порядку, є самостійною підставою для звернення до суду.
Згідно з частиною другою статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З огляду на відсутність у законодавстві спеціального механізму, обраний Позивачкою спосіб захисту - надання судом права на розпорядження та використання кріоконсервованого біологічного матеріалу - є єдиним ефективним і таким, що не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Визнання позову не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи ґрунтуються позовні вимоги на законі та чи не порушує їх задоволення прав інших осіб. Такий обов`язок є особливо вагомим у цій справі, предметом якої є розпорядження репродуктивним матеріалом померлої особи, тобто питання, що безпосередньо стосується сфери особистих немайнових прав.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частини сьомої статті 281 ЦК України повнолітні жінка або чоловік мають право за медичними показаннями на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством.
Статтями 49 та 50 СК України закріплено право дружини на материнство та право чоловіка на батьківство, які належать до особистих немайнових прав подружжя.
Згідно зі статтею 48 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» застосування штучного запліднення та імплантації ембріона здійснюється згідно з умовами та порядком, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за медичними показаннями повнолітньої жінки, з якою проводиться така дія, за умови наявності письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження лікарської таємниці.
Порядок застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні затверджено наказом МОЗ України від 09.09.2013 № 787. Цей Порядок регулює відносини між пацієнтами та закладами охорони здоров`я, які забезпечують застосування методик ДРТ, визначає механізм та умови їх застосування, у тому числі порядок кріоконсервації біологічного матеріалу.
Разом з тим суд констатує, що ані Порядок № 787, ані інші акти законодавства України станом на час розгляду справи не встановлюють правового режиму кріоконсервованого репродуктивного матеріалу на випадок смерті особи, від якої він отриманий, за винятком спеціального регулювання, запровадженого для військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Законодавство не визначає ні підстав, ні порядку, ні суб`єктів посмертного використання такого матеріалу в загальних випадках, не встановлює заборони такого використання і не передбачає механізму отримання відповідного дозволу в позасудовому порядку.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; при цьому забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частин першої та другої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права), до яких пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України віднесено справедливість, добросовісність та розумність.
Суд виходить з того, що відсутність позитивного законодавчого регулювання не може тлумачитися як заборона. У приватноправових відносинах діє засада, за якою дозволено все, що прямо не заборонено законом. Жодна норма законодавства України не забороняє використання кріоконсервованого репродуктивного матеріалу після смерті особи, від якої він отриманий, за наявності її прижиттєвого волевиявлення.
Протилежний підхід, за якого особа позбавляється можливості реалізувати своє особисте немайнове право виключно через те, що законодавець не врегулював відповідну ситуацію, суперечив би змісту статті 3 Конституції України та принципу верховенства права, який відповідно до статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Ключовим, на переконання суду, для вирішення цієї справи є встановлення дійсної волі померлого щодо долі наданого ним біологічного матеріалу.
Судом встановлено, що письмове розпорядження ОСОБА_2 щодо використання його репродуктивних клітин на випадок смерті відсутнє. Водночас суд враховує, що станом на 2017 рік, тобто на час підписання Договору ДРТ № 9694 та Анкети для здачі сперми з погодженням на кріоконсервацію, форми документів, передбачені Порядком № 787, не містили можливості висловити таке волевиявлення; відповідні зміни до Порядку № 787 внесено лише наказом МОЗ України від 06.03.2024 № 383 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.03.2024 за № 431/41776) з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 29.03.2024 № 540.
За таких обставин відсутність окремого письмового розпорядження є наслідком не свідомої відмови ОСОБА_2 від висловлення своєї волі, а недосконалості нормативного регулювання, що існувало на час його звернення за медичною допомогою. Покладення на Позивачку негативних наслідків такої законодавчої прогалини було б несумісним з вимогами справедливості.
Суд враховує, що воля особи може бути виражена не лише письмово, а й підтверджуватися сукупністю її конклюдентних дій. У цій справі про дійсну волю ОСОБА_2 свідчать: тривале спільне з дружиною лікування безпліддя; особисте підписання ним Договору ДРТ № 9694 від 03.04.2017 та заяв пацієнтів щодо застосування ДРТ і на кріоконсервацію; особисте та добровільне надання ним 14.07.2017 зразка сперми саме для запліднення ооцитів дружини та подальшої кріоконсервації; участь у чотирьох спільних лікувальних протоколах протягом 2017 року; оплата послуг з кріоконсервації та кріозберігання; а також те, що протягом більш ніж восьми років - з 14.07.2017 і до дня смерті - він жодного разу не звернувся до Відповідача із заявою про припинення зберігання, знищення чи утилізацію біологічного матеріалу.
Сукупність наведених обставин дає суду підстави для висновку, що дійсним волевиявленням ОСОБА_2 за життя було не знищення кріоконсервованого біологічного матеріалу у разі його смерті, а його використання дружиною у лікувальних програмах ДРТ з метою народження спільної дитини. Наданий ним зразок сперми мав чітко визначене цільове призначення - запліднення ооцитів саме Позивачки в межах спільного репродуктивного проєкту подружжя, який був призупинений виключно з медичних причин і від якого жодне з подружжя не відмовлялося.

Суд окремо зазначає, що предметом цієї справи не є спадкування. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права. Репродуктивні клітини людини не є звичайним об`єктом цивільного обороту та майном у розумінні статті 190 ЦК України, а право на батьківство є особистим немайновим правом, яке припиняється зі смертю його носія та не переходить у порядку спадкування.
Відтак підставою для задоволення позову є не набуття Позивачкою прав померлого в порядку спадкування, а реалізація нею власного особистого немайнового права на материнство, передбаченого частиною сьомою статті 281 ЦК України та статтею 49 СК України, у поєднанні зі встановленим судом прижиттєвим волевиявленням її чоловіка. Статус Позивачки як єдиної спадкоємиці має у цій справі значення лише як обставина, що підтверджує відсутність інших осіб, які могли б заявляти самостійні вимоги щодо долі спірного біологічного матеріалу.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.
У рішенні у справі «Еванс проти Сполученого Королівства» (Evans v. the United Kingdom, заява № 6339/05) від 10.04.2007 Велика палата Європейського суду з прав людини вказала, що поняття «приватне життя» у розумінні статті 8 Конвенції є широким і охоплює, зокрема, право на повагу як до рішення стати батьком (матір`ю), так і до рішення не ставати ним. Аналогічний підхід підтверджено у рішенні у справі «Діксон проти Сполученого Королівства» (Dickson v. the United Kingdom, заява № 44362/04) від 04.12.2007, в якому Суд визнав, що відмова у наданні засудженому та його дружині доступу до процедури штучного запліднення становила порушення статті 8 Конвенції, оскільки не було дотримано справедливого балансу між конкуруючими публічними та приватними інтересами.
У справі «Парріллo проти Італії» (Parrillo v. Italy, заява № 46470/11) від 27.08.2015 Європейський суд з прав людини наголосив на особливому характері правовідносин щодо ембріонів та біологічного матеріалу і на широких межах розсуду держав у цій сфері, водночас підтвердивши, що відповідні питання охоплюються сферою дії статті 8 Конвенції.
Суд враховує, що у справі «Еванс проти Сполученого Королівства» відмова у використанні ембріонів була визнана правомірною саме з огляду на відкликання партнером своєї згоди. У цій же справі згода ОСОБА_2 на використання його біологічного матеріалу в межах спільної з дружиною лікувальної програми була надана та ніколи не відкликалася, що принципово відрізняє фактичні обставини цієї справи від тих, які розглядалися Європейським судом з прав людини.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення права військовослужбовців та інших осіб на біологічне батьківство (материнство)» від 22.11.2023 № 3496-IX та Законом України від 07.02.2024 № 3573-IX запроваджено безоплатне зберігання репродуктивних клітин військовослужбовців та інших осіб, а у разі смерті особи, репродуктивні клітини якої зберігаються, - їх зберігання протягом трьох років з дати смерті. Механізм реалізації цих положень визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2025 № 78.
Суд зазначає, що наведені акти регулюють відносини щодо репродуктивних клітин військовослужбовців та прирівняних до них осіб і безпосередньо на спірні правовідносини не поширюються, оскільки ОСОБА_2 до кола таких осіб не належав. Водночас ці акти мають значення для цієї справи як свідчення сформованого державою загального підходу, за яким смерть особи сама по собі не є підставою для безумовного знищення її кріоконсервованих репродуктивних клітин, а можливість їх подальшого зберігання та використання пов`язується насамперед з тим із подружжя, який пережив померлого.
Суд також враховує рекомендації Комітету з етики і права Європейської асоціації репродукції людини та ембріології (ESHRE) від 21.08.2006, згідно з якими гамети померлого партнера можуть бути надані в розпорядження виключно партнера, який його пережив, і виключно для власного відтворення, тоді як батьки загиблого та інші члени родини не мають права голосу в цьому питанні. Ці рекомендації не є джерелом права в Україні, однак відображають усталені етичні стандарти у відповідній сфері та узгоджуються з позицією Української асоціації репродуктивної медицини, викладеною у листі-роз`ясненні, копію якого долучено до матеріалів справи.

З огляду на встановлені обставини, керуючись принципом верховенства права та засадами справедливості, добросовісності і розумності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд підкреслює, що право, що надається цим рішенням, є особистим, обмеженим цільовим призначенням і не передбачає можливості передання біологічного матеріалу третім особам, його донації чи використання в інший спосіб, ніж проведення лікувальної програми ДРТ щодо самої Позивачки.
Водночас суд наголошує, що це рішення не вирішує наперед питання визначення походження дитини, яка може народитися внаслідок застосування ДРТ, оскільки таке питання підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 123 СК України, та не є предметом розгляду в цій справі.

IV. Резолютивна частина
Керуючись статтями 3, 8, 32, 51, 55 Конституції України, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 3, 8, 15, 16, 190, 281, 290, 1219 Цивільного кодексу України, статтями 5, 7, 49, 50, 123 Сімейного кодексу України, статтями 39, 43, 48 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Порядком застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2013 № 787, статтями 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд вирішив:
1. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка репродуктивної медицини «Надія» про надання права на розпорядження та використання кріоконсервованого біологічного матеріалу - задовольнити.
Надати ОСОБА_1 право на розпорядження та використання кріоконсервованого біологічного матеріалу (сперми) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зберігається у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Клініка репродуктивної медицини «Надія» (код ЄДРПОУ 33548263) на підставі Договору про надання медичних послуг № 9694 від 03.04.2017 та Анкети для зразка сперми з погодженням на кріоконсервацію від 14.07.2017, - у лікувальних програмах допоміжних репродуктивних технологій щодо ОСОБА_1 з метою народження нею дитини.
2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
3. Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Клініка репродуктивної медицини «Надія», місцезнаходження: вул. Максима Кривоноса, буд. 19-А, м. Київ, 03037; код ЄДРПОУ: 33548263.

Суддя: