Справа № 562/2169/25
Номер провадження 2/562/126/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2026 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області в складі головуючого судді Чорного І.А., секретаря судових засідань Бєлявської А.С., за участю прокурора Макаренко О.Ю., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Петриченка О.Р.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Здолбунів в порядку загального провадження цивільну справу за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації - Рівненської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації про витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації - Рівненської обласної військової адміністрації звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 30.04.2026, просив витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь Рівненської обласної державної адміністрації - Рівненської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 0,9984 га, кадастровий номер 5622680800:01:004:0113, яка розташована на території Мізоцької селищної територіальної громади.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на території Мізоцької селищної ради Рівненської області в с. Будераж знаходиться пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст. с. Будераж (охоронний номер 170008-Н), яка занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928.
Вказана пам`ятка археології взята під охорону рішенням виконкому Ровенської обласної ради депутатів трудящих від 17.02.1970 № 102 «Про затвердження списків пам`ятників археології, історії і культури союзного, республіканського та місцевого значення». Зокрема, згідно додатку №1 до рішення від 17.02.1970 №102, пам`ятка «Будераж, Здолбунівський район, на півострові Збитенка» включена до списку пам`ятників археології, що підлягають занесенню до державних списків пам`ятників культури союзного або союзно-республіканського значення за №37.
Надалі, на пам`ятку археології 24.07.1976 складено паспорт та облікову картку.
Згідно паспорту на пам`ятку археології, городище розташоване біля с. Будераж, розміщене на західному кінці височини, оточеної з трьох сторін заплавою р. Світеньки (Збитинки). Мисовий майданчик городища підвищується над долиною на 70-75 м, має неправильну округлу форму, зумовлену природною формою гори; його розміри 350х300 м, площа 7 га. По периметру він оточений валом і ровом, висота валу із напільної (східної) сторони 6-7 м. Друга лінія оборони проходить за 250 м на схід від мисового майданчика, вона включає прямолінійний відрізок валу й рову, які перетинали височину з півночі на південь. Південна ділянка цього валу зруйнована.
У подальшому, рішенням Рівненської обласної ради народних депутатів від 10.08.1995 №56 «Про перелік пам`яток археології Рівненської області» затверджено перелік територій, на яких знаходяться пам`ятки археології, що не підлягають передачі у колективну і приватну власність, як землі історико-культурного призначення, зокрема територію де знаходиться пам`ятка археології в с. Будераж (Городище, поселення).
Таким чином, пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.» взята під охорону держави ще у 1970 році, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, підлягає охороні та збереженню на національному рівні.
Виявлено, що в межах території пам`ятки археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.» знаходиться в тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 5622680800:01:004:0113.
Відповідно до акту візуального обстеження пам`ятки археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.», проведеного 25.02.2025 комісією у складі ОСОБА_2 - заступника голови Мізоцької селищної ради Рівненського району, Пилипчука П.Ю. - начальника відділу земельних ресурсів, архітектури, ЖКГ та будівництва Мізоцької селищної ради Рівненського району, ОСОБА_3 - професора кафедри суспільних дисциплін Національного університету водного господарства та природокористування, доктора історичних наук, та викопіювання з Публічної кадастрової карти земельних ділянок, що є додатком до зазначеного акту, пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.» знаходиться в межах, в тому числі, земельної ділянки з кадастровим номером 5622680800:01:004:0113, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .
Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 5622680800:01:004:0113, на якій розташована пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.» відноситься до земель істотко-культурного призначення.
Згідно інформації Мізоцької селищної ради від 29.01.2025 № 118/04-35, земельна ділянка з кадастровим номером 5622680800:01:004:0113 відносилася до земель сільськогосподарського призначення, земельний масив яких був розпайований між членами КСП «Промінь».
Розпорядженням голови Здолбунівської районної державної адміністрації від 29.01.2007 №31 «Про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) та видачу державних актів на право власності на землю громадянам на території Будеразької сільської ради» виділено в натурі (на місцевості) земельні частки (паї) 16 громадянам, в тому числі і ОСОБА_4 , та передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (порядковий номер 10 Списку громадян, власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) Будеразької сільської ради, що є додатком до розпорядження від 29.01.2007 № 31).
На виконання розпорядження, ОСОБА_4 , в замін сертифікату на право на земельну частку (пай) РВ №0147032, 09.01.2009 видано Державний акт серії ЯЕ №240506 на право власності на земельну ділянку площею 1,72 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Будеразької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Згідно плану меж земельної ділянки, яка є додатком до державного акту, остання включає в себе земельну ділянку з кадастровим номером 5622680800:01:004:0113. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010959600001.
Надалі, згідно рішення Здолбунівського районного суду від 17.03.2023 у справі №562/539/23, право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 . 
На підставі рішення Здолбунівського районного суду від 17.03.2023 у справі №562/539/23, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.03.2024 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,9984 га, кадастровий номер 5622680800:01:004:0113.
На думку прокурора, земельна ділянка історико-культурного призначення на якій знаходиться пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.», вибула з власності держави у приватну власність всупереч положенням ст.ст. 4, 75 Земельного кодексу України від 18.12.1990, ст. 20 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у редакції від 30.01.1984), ст.ст. 53, 54 Земельного кодексу України, ст.ст. 17,34 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16.07.2025 відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
У відзиві на позовну заяву від 22.08.2025 відповідач ОСОБА_1 просив в позові відмовити за його недоведеністю. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, отримавши її в спадок від батька, який отримав землю при розпаюванні земель колективної власності. Тому безпідставним є твердження, що він умисно заволодів державним майном, адже передачу землі в колективну власність ніхто не оспорював.
У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_1 від 25.08.2025 Здолбунівська окружна прокуратура зазначила, що прокурором повністю обґрунтовано підстави звернення до суду з даним позовом в інтересах Рівненської обласної державної адміністрації. Перебування земельної ділянки в межах пам`ятки археології виключає можливість її перебування у приватній власності.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25.09.2025 зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/264/24.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14.04.2026 провадження у справі поновлено.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02.06.2026 прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову від 30.04.2026, подану Здолбунівською окружною прокуратурою Рівненської області.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23.06.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні прокурор Макаренко О.Ю. позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Петриченко О.Р. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, зіславшись на мотиви, викладені у відзиві на позов.
Представники Рівненської обласної державної адміністрації, ТОВ «Агро-Консалт АВ», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причину неявки суд не повідомили.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що на території Мізоцької селищної ради Рівненської області в с. Будераж знаходиться пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст. с. Будераж (охоронний номер 170008-Н), яка занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928.
Вказана пам`ятка археології взята під охорону рішенням виконкому Ровенської обласної ради депутатів трудящих від 17.02.1970 №102 «Про затвердження списків пам`ятників археології, історії і культури союзного, республіканського та місцевого значення». Зокрема, згідно додатку №1 до рішення від 17.02.1970 №102, пам`ятка «Будераж, Здолбунівський район, на півострові Збитенка» включена до списку пам`ятників археології, що підлягають занесенню до державних списків пам`ятників культури союзного або союзно-республіканського значення за №37.
Надалі, на пам`ятку археології 24.07.1976 складено паспорт та облікову картку.
Згідно паспорту на пам`ятку археології, городище розташоване біля с. Будераж, розміщене на західному кінці височини, оточеної з трьох сторін заплавою р. Світеньки (Збитинки). Мисовий майданчик городища підвищується над долиною на 70-75 м, має неправильну округлу форму, зумовлену природною формою гори; його розміри 350х300 м, площа 7 га. По периметру він оточений валом і ровом, висота валу із напільної (східної) сторони 6-7 м. Друга лінія оборони проходить за 250 м на схід від мисового майданчика, вона включає прямолінійний відрізок валу й рову, які перетинали височину з півночі на південь. Південна ділянка цього валу зруйнована.
У подальшому, рішенням Рівненської обласної ради народних депутатів від 10.08.1995 №56 «Про перелік пам`яток археології Рівненської області» затверджено перелік територій, на яких знаходяться пам`ятки археології, що не підлягають передачі у колективну і приватну власність, як землі історико-культурного призначення, зокрема територію де знаходиться пам`ятка археології в с. Будераж (Городище, поселення).
Таким чином, пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.» взята під охорону держави ще у 1970 році, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, підлягає охороні та збереженню на національному рівні.
Відповідно до акту візуального обстеження пам`ятки археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.», проведеного 25.02.2025 комісією у складі Кравця Р.В. - заступника голови Мізоцької селищної ради Рівненського району, Пилипчука П.Ю. - начальника відділу земельних ресурсів, архітектури, ЖКГ та будівництва Мізоцької селищної ради Рівненського району, ОСОБА_3 - професора кафедри суспільних дисциплін Національного університету водного господарства та природокористування, доктора історичних наук, та викопіювання з Публічної кадастрової карти земельних ділянок, що є додатком до зазначеного акту, пам`ятка археології національного значення «Городище і поселення IX-XIII ст.» знаходиться в межах, в тому числі, земельної ділянки з кадастровим номером 5622680800:01:004:0113.
Відповідно до інформаційної довідки №433517635 від 30.06.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.03.2024 за ОСОБА_1 , на підставі рішення Здолбунівського районного суду від 17.03.2023 у справі №562/539/23, зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,9984 га, кадастровий номер 5622680800:01:004:0113, номер відомостей про речове право: 54234470.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права / інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права / інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Одна, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право / інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Так, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно з ст.1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини»№ 1805-ІІІ, об`єкт культурної спадщини - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з антропологічного, археологічного, естетичного, етнографічного, історичного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Охорона культурної спадщини - комплекс заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), захисту, збереження, належного утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, реабілітації та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно («матеріальну» цінність), а набувають історико-культурну цінність («нематеріальну», ідеологічну цінність).
Така «нематеріальна» цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь.
Руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдасть шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому (оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його «нематеріальну» історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь).
З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі - з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності.
Важливість завдання для держави щодо охорони культурної спадщини підкреслюється ратифікованими міжнародними конвенціями.
Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04 жовтня 1988 року № 6673-XI (далі - Конвенція 1972 року), відзначала в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.
Стаття 1 вказаної Конвенції 1972 року визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, пам`ятки: елементи та структури археологічного характеру, а також визначні місця: зони, включаючи археологічні визначні місця, що є універсальною цінністю з точки зору історії, естетики, етнології чи антропології.
Відповідно до статті 4 Конвенції 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. Із цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.
Отже, охорона об`єктів культурної спадщини є завданням держави, пріоритетність цього завдання закріплена в національному законодавстві, невід`ємною частиною якого є ратифікована міжнародна конвенція.
Статтею 53 ЗК України передбачено, що до земель історико-культурного призначення належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб.
За змістом статті 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
У квітні 2021 року ЗК України доповнено статтею 54-1, яка передбачає, що з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, буферної зони, історичного ареалу населеного місця, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини встановлюються обмеження відповідно до Закону № 1805-ІІІ.
Обмеження у використанні земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини поширюються на усі розташовані в межах цих територій та об`єктів землі незалежно від їх цільового призначення.
Межі території, на яку поширюються такі обмеження, визначаються відповідно до Закону № 1805-ІІІ і зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації, науково-проектній документації у сфері охорони культурної спадщини. Відомості про зазначені обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру.
Режим використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини визначається науково-проектною документацією у сфері охорони культурної спадщини, а до затвердження такої документації - Законом № 1805-ІІІ.
Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Тобто заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у справі №922/264/24 (постанова від 04.03.2026), в аналогічній справі, (п. 319-322) висловила позицію про те, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
Як слідує з визначення поняття «об`єкт культурної спадщини», для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони.
Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо, особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.
Ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
В даному випадку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про витребування оспорюваної земельної ділянки є віндикаційним позовом, тобто прокурор обрав неналежний та неефективний спосіб захисту прав держави що є самостійною підставою для відмови в позові.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Керуючись ст.ст. 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації - Рівненської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації про витребування земельної ділянки відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненскього апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Здолбунівська окружна прокуратура, місцезнаходження: м. Здолбунів, вул. Княгині Ольги, 36, Рівненської області, код ЄДРПОУ 0291007725;
Рівненська обласна державна адміністрація - Рівненська обласна військова адміністрація, місцезнаходження: м. Рівне, майдан Просвіти, 1 Рівненської області, код ЄДРПОУ 13986712;
Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
Третя особа: Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації, місцезнаходження: м. Рівне, майдан Просвіти, 1, Рівненської області, код ЄДРПОУ 35103248.
Повне судове рішення складено 21.07.2026.

Суддя: І.А. Чорний