Справа № 352/33/26 
Провадження № 22-ц/4808/1683/26 
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря   Кузнєцова В.В.
з участю  представника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 05 червня 2026 року,
в с т а н о в и в:
В січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 30 липня 2004 року по 13 листопада 2024 року він перебував у шлюбі із відповідачкою.
Під час шлюбу у них народилось 4 дітей, в тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які народились ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно рішення суду від 04 березня 2025 року у справі № 352/154/25 позивач сплачує на користь відповідачки аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей.
З 2020 року позивач не підтримує шлюбних відносин із відповідачкою та не міг брати участі у зачатті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Рішенням Тисменицького районного суду від 28 липня 2025 року у справі № 352/939/25 виключено відомості про позивача як про батька ОСОБА_7 та ОСОБА_4 із актових записів про народження дітей.
В зв`язку із викладеним, позивач вважає, що у нього відсутні батьківські обов`язки щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в тому числі щодо сплати аліментів на їх утримання, а тому просив припинити стягнення аліментів згідно рішення суду від 04 березня 2025 року у справі № 352/154/25; звільнити його від сплати аліментів на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Рішенням Тисменицького районного суду від 05 червня 2026 рокузадоволено позов ОСОБА_1 .
Припинено стягнення аліментів згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2025 року у справі 352/154/25, в частині що стягуються із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх – сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання малолітніх – сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2662, 40 грн.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення суду базується виключно на припущеннях суду, а не належних та допустимих доказах яким суд мав дати належну оцінку. Суд, при вирішенні даного спору, допустив довільне тлумачення процесуального закону.
Щодо порушення вимог процесуального закону апелянт вказує, що суд першої інстанції в цій справі, не визначив процесуальний статус Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, не встановлював жодних процесуальних дій (обов`язків) останнього щодо цього позову.
Зазначає, що рішенням Тисменицького районного суду від 28 липня 2025 року у справі № 352/939/25 виключено відомості про ОСОБА_1 як батька з актових записів про народження дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Як вбачається із повного витягу з Державних реєстрів актів цивільного стану громадян щодо актових записів про народження дітей від 08.07.2026 державна реєстрація дітей проведена відповідно до вимог ст.133 СК України і батьком дітей вказано ОСОБА_1 , тобто позивача в цій справі.
Будь-яких змін в актові записи про народження дітей щодо їхніх батьків станом на час ухвалення судом оскаржуваного рішення немає.
Також позивач, як батько 3-х неповнолітніх дітей неодноразово проводив перетин державного кордону України при цьому пред`являв ДПСУ свідоцтва про народження дітей, тобто користувався правом безперешкодного перетину кордону.
Більш того, ОСОБА_1 , користувався до 13.07.2026 правом на відстрочку від мобілізації до ЗСУ, як батько 3-х неповнолітніх дітей, однак повністю відмовляється від сплати аліментів на їхнє утримання.
Єдиним законодавчо визначеним документом, який засвідчує факт народження особи, та батьківства дитини в тому числі і у випадку виключення інформації щодо батька дитини, згідно рішенню суду, та/або позбавлення батьківських прав є відповідний запис в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян і це презюмується, тобто вважається доведеним за замовчуванням. До внесення відповідних змін а актові записи про народження дітей їхніми батьками вважаються особи, які вказані в актових записах про їхнє народження (та/або походження).
Таким чином, станом на даний час позивач вважається батьком своїх малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції вищезазначене не врахував та прийшов до помилкових переконання про задоволення позову.
Більш того, вирішуючи спір в частині звільнення позивача від сплати заборгованості за сплатою аліментів на підставі судового рішення, суд першої інстанції не встановив, який саме розмір заборгованості по сплаті аліментів рахується в позивачем по кожній дитині, будь яких доказів цього позивач суду не надав.
Апелянт вважає, що вирішуючи даний спір суд покликався виключно на рішення від 28 липня 2025 року у справі № 352/939/25, що є помилковим.
Вирішуючи спір щодо припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів, суд має виходити саме з інтересів дітей і при цьому, не порушувати їхні права як відповідачем так і позивачем, і сторони повинні діяти добросовісно.
Проте, в цій справі, а також в справі № 352/939/25 в частині вирішення позову ОСОБА_1 про виключення його як батька з актових записів про народження дітей, суд не встановив чи не було порушено інтереси дітей. 
Щодо стягнення судового збору то апелянт вважає, що стягнення судом з відповідача судового збору у розмірі 2662,40 грн є помилковим виходячи з наступного.
Цей позов представник позивача подав до суду першої інстанції через систему «Електронний суд», тому судовий збір, який позивач повинен був сплатити, а в подальшому і міг бути стягнутий із відповідача, слід було вираховувати виходячи із вимог ч.З ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8.
Також суд першої інстанції помилково прийшов до переконання, що позивачем було заявлено 2 позовні вимоги, за які окремо слід платити судовий збір. Вимоги позивача про припинення і звільнення від сплати аліментів є взаємопов`язаними, виходять з одних і тих же правовідносин, тому за кожну з них окремо не сплачується судовий збір.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими такими, що ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального і процесуального права та спрямовані на штучне ігнорування обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили.
Щодо безпідставності доводів апелянта про збереження аліментних зобов`язань через відсутність внесених змін у ДРАЦС.
Позивач станом на сьогодні, як і на день звернення з цим позов до суду, перебуває за кордоном і саме тому не звертався до органів ДРАЦС для внесення відповідних змін у реєстр. Затримки в бюрократичних процедурах органів ДРАЦС щодо технічного внесення змін до реєстру не можуть створювати або продовжувати майновий обов`язок особи щодо утримання чужих дітей. Твердження апелянта про нібито використання Позивачем свідоцтв про народження для перетину кордону чи ухилення від мобілізації є голослівними та недоведеними, а також виходять поза межі предмета доказування у справі про припинення аліментів.
Доводи апелянта про порушення судом інтересів дітей через незалучення органу опіки та піклування є юридично безпідставними.
Спори про виключення запису про батьківство та припинення стягнення аліментів до цього переліку не належать.
Крім того, намагання апелянта поставити під сумнів законність рішення у справі №352/939/25 від 28 липня 2025 року під приводом незалучення органу опіки прямо порушує принцип правової визначеності, який є складовою верховенства права та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Остаточне рішення суду не може піддаватися ревізії у іншому цивільному провадженні.
Залучення Івано-Франківського ВДВС, як третьої особи без самостійних вимог, здійснено у відповідності до статті 53 ЦПК України, оскільки рішення впливає на процедуру примусового виконання. Відповідно до процесуального закону треті особи не є співвідповідачами і на них не покладаються обов`язки у резолютивній частині рішення по суті спору між батьками. Виконавча служба діє на підставі ухваленого рішення в силу Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутність окремих приписів щодо ДВС є абсолютно правильною правозастосовною практикою.
Щодо розподілу судового збору то порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права щодо розподілу судових витрат є підставою виключно для зміни рішення суду у цій частині і не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення про припинення аліментів.
ОСОБА_2 та її представник в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. Від представника ОСОБА_2 адвоката Марущака В.І. поступила заява про розгляд справи за їх відсутності.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
Встановлено, що 30 липня 2004 року мiж  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
За час перебування сторін у шлюбi ІНФОРМАЦІЯ_1 народились ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , батьком яких записаний позивач, що пiдтверджується свiдоцтвами про народження серії НОМЕР_1 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 .
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2025 року у справі № 352/154/25, стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , починаючи з 22 січня 2025 року та до досягнення кожним із дітей повноліття.
Судовим рішенням, яке набуло чинності, виключено з актових записів про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відомості про позивача як батька. Предметом доказування у справі був факт відсутності кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_12 і ОСОБА_4 , що визнавалось відповідачем і підтверджується рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 липня 2025 року у справі № 352/939/25,.
Відповідно до статті 180 СК України утримання дитини до повноліття відноситься до обов`язків батьків.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька та дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.
В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народились під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі, в зв`язку із чим у позивача виникли обов`язки щодо утримання цих дітей, в тому числі шляхом сплати аліментів на користь відповідачки на підставі судового рішення про стягнення аліментів від 04 березня 2025 року.
Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 511/219/18, за своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відносини у справах № 352/33/26 та № 511/219/18 є релевантними і підлягають застосуванню у цій справі.
Після ухвалення рішення про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів, в тому числі на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , змінились обставини, що впливають на обов`язок позивача утримувати вказаних дітей, а саме рішенням суду від 28 липня 2025 року ухвалено виключити з актових записів про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відомостей про позивача як батька.
Відсутність кровної спорідненості між позивачем та ОСОБА_12 і ОСОБА_13 не оспорювалося відповідачкою та позов в зазначеній справі визнавався нею.
Суд першої інстанції також правильно зазначив, що відсутність доказів внесення до актового запису відомостей щодо виключення відомостей як батька за наявності судового рішення про виключення таких відомостей, не спростовує факту відсутності кровної спорідненості між позивачем та ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , і, як наслідок, відсутності у позивача обов`язку утримувати вказаних дітей. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не є такими, що впливають на правильність та обґрунтованість постановленого у справі рішення і таким доводам надано судом належну правову оцінку.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. При цьому суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що припинення стягнення аліментів на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не припиняє стягнення аліментів на утримання ОСОБА_11 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 до досягнення нею повноліття на підставі рішення суду від 04 березня 2025 року у справі № 352/154/25.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про неправильність стягнення судом судового збору також не підлягають задоволенню. Оплата судового збору у розмірі 80% у зв`язку з поданням позовної заяви через систему «Електронний суд» є правом позивача, а не обов`язком. Позивач сплатив судовий збір у повному розмірі за дві позовні вимоги немайнового характеру, тому суд, задовольнивши їх у повному обсязі, відповідно стягнув з відповідачки понесені ним витрати на оплату судового збору. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду від 05 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 10 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           О.О. Томин