_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/13753/25
Провадження № 2/947/229/26
РІШЕННЯ
Іменем України
22.07.2026 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі: 
- секретаря судового засідання Дімової Є.В., 
- представника позивача Бутрик А.О.,
- представниці відповідачки – Мандриченко Ж.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та зобов`язання звільнити земельну ділянку шляхом його знесення,

ВСТАНОВИВ:

Позиції позивача та відповідача, інших учасників справи
У квітні 2025 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом звернулася Одеська міська рада, поданим в її інтересах представником ОСОБА_2 (далі також – позивач) до ОСОБА_1 (далі також – відповідачка) з такими позовними вимогами:
- скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 05.09.2019 за індексним № 48537285, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нежитлової нерухомості – гараж 1 за адресою: АДРЕСА_1 , із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 14,1 кв. м, шляхом знесення гаражу АДРЕСА_2 .
В обґрунтування своїх позовних вимог представниця Одеської міської ради зазначила, що у вересні 2019 року державним реєстратором за відсутності всіх правовстановлюючих документів, підтверджуючих право ОСОБА_1 на будівництво та уведення в експлуатацію гаража за адресою: АДРЕСА_1 , а також права власності/користування відповідною земельною ділянкою під ним, здійснено державну реєстрацію права власності за відповідачкою на означений гараж.
Оскільки відповідачка не усунула виявлені порушення добровільно, Одеська міська рада звернулася з цим позовом до суду шляхом припинення незаконно зареєстрованого права власності за відповідачкою та зобов`язання її знести самовільно збудований гараж.
У відзиві на позов представниця відповідачки – ОСОБА_3 зазначила, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту. Уважає, що оскільки відповідачка законно набула права власності на гараж, відтак має цивільний інтерес оформити право на земельну ділянку під ним. Відповідачка відкрито та тривалий час користується означеним гаражем. Останній входив до складу її домоволодіння. Відтак має місце втручання у право особи мирно володіти своїм майном. 
У відповіді на відзив представниця Одеської міської ради повідомила, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним, який, у разі задоволення позову, призведе до відновлення порушеного права орану місцевого самоврядування на володіння та користування земельною ділянкою, на якій самовільно збудований гараж відповідачки. 
У запереченні на відповідь на відзив представниця відповідачки – ОСОБА_3 підтримала свої доводи, викладені у відзиві.
Заяви та клопотання учасників справи 
16.04.2025 разом з позовом до суду надійшла заява представниці позивача про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 21.04.2025 позов забезпечено шляхом вжиття заходів у виді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно гаражу 1, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, буд. 9.
Ухвалою суду від 03.07.2025 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Мельник Т.І., а також витребувано з Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчені копії реєстраційних справ.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 21.04.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 14.05.2025. У подальшому розгляд справи неодноразово відкладався на 11.06.2025, 03.07.2025, 21.07.2025. 
Відповідно до ухвали суду від 21.07.2025, зазначеній у протоколі судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 30.09.2025, та у подальшому розгляд відкладено на 08.10.2025. 
Ухвалою суду від 08.10.2025 розгляд справи повернуто зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого судового провадження. 
Ухвалою суду від 18.12.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 05.02.2026, 05.03.2026, 12.02.2026, 02.04.2026, 01.05.2026, 01.06.2026, 14.07.2026.
У судовому засіданні 14.07.2026 представниця позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представниця відповідачки та відповідачка проти задоволення позову заперечили. 
Фактичні обставини справи. Застосовані норми права 
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Згідно зі ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Відповідно до ст. 124-126 ЗК України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що ЇЇ використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.
У цій справі територіальна громада м. Одеси як власник земель комунальної власності в особі Одеської міської ради звернулася до суду за захистом своїх прав у зв`язку з незаконним будівництвом нежитлової будівлі – гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , та оформленням права власності відповідачкою на вказаний об`єкт.
Відповідно до листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.04.2024 № 40/01-10 установлено, що 06.02.2024 комісією у складі представників Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та Київської районної адміністрації Одеської міської ради здійснено обстеження, в ході якого зафіксовано, що біля житлового будинку АДРЕСА_3 збудовано металевий гараж № НОМЕР_1 орієнтованою площею 14,1 кв. м на землях територіальної громади м. Одеси.
Вказані обставини підтверджені безпосередньо актом комісійного обстеження від 06.02.2024. 
Будівництво вказаного гаража відбулося на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку.
Так, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради листом від 15.05.2024 № 01-18/752 повідомив, що Одеською міською радою не приймалося рішень щодо розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.11.2024 № 18-15-0.81-7069/2-24 встановлено, що згідно наявних Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 не зареєстровані державні акти та договори оренди землі на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради листом від 03.05.2024 № 01-8/72-вх повідомило, що згідно з даними Реєстру будівельної діяльності відсутні відомості стосовно видачі документів дозвільного/декларативного характеру щодо спірного об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.
Згідно з листом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 22.10.2024 № 01-11/2265 встановлено, що містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , не видавалися. У журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси дозвіл на виконання будівельних робіт за вказаною адресою не значиться.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Водночас, наявність державної реєстрації речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , створює передумови для подальшого проведення будівельних робіт, незаконного відчуження новозбудованого об`єкта третім особам та створює підстави для незаконного використання та подальшої забудови земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, розташованої під таким об`єктом.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Водночас, ч. 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідачка ОСОБА_1 набула права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.09.1990 № 3-6852.
Згідно з технічним паспортом, складеним Одеським БТІ 14.09.1990, на загальній площі земельної ділянки 528 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 , розташовані: житлова будівля літ. «А», літня кухня літ. «Г», сараї літ. «Ж», «Д», «Е», «П», навіс літ. «З», «С», альтанка літ. «Р», огорожа № 1-4, мостіння І.
Згідно з рішенням державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Чернявської І.В. від 03.03.2017 за індексним № 34140982 проведено державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку за вказаною адресою (з відкриттям розділу).
У подальшому, згідно з рішенням державного реєстратора ДП «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х.Б. від 10.08.2019 за індексним № 48186571 проведено державну реєстрацію змін до права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна, а саме додано наступні документи, які слугують підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 :
- довідка, серія та номер: 184454, видана 08.08.2019, видавник ТОВ «Пром-Строй ЛТД»;
- технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 08.08.2019, видавник ТОВ «Пром-Строй ЛТД».
Також цим рішенням доповнено відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна, а саме додано нову складову частину – гараж літ. «Т» та змінено загальну площу об`єкту нерухомого майна з 190 кв. м на 227,4 кв. м.
Відповідно до складеного 08.08.2019 технічного паспорту ТОВ «Пром-Строй ЛТД» на схемі розташування будівель та споруд з`явився новий об`єкт – гараж літ. «Т», якого не було на момент прийняття спадщини ОСОБА_1 та державної реєстрації права власності 03.03.2017 року на 1/2 частку житлового будинку.
05.09.2019 державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. прийнято рішення за індексним № 48537492 про поділ об`єкта нерухомого майна із закриттям розділу та проведено державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на: - 1/2 частку житлового будинку загальною площею 227,4 кв. м, який складається з житлового будинку літ. «А», літня кухня літ. «Г», сараїв літ. «Ж», «Д», «Е», «П», навіс літ. «З», «С», альтанка літ. «Р», огорожа № 1-4, мостіння І – згідно з рішенням державного реєстратора від 05.09.2019 за індексним № 48536167;
- гараж 1 загальною площею 14,1 кв. м – згідно з рішенням державного реєстратора від 05.09.2019 за індексним № 48537285.
Отже, внаслідок проведення 10.08.2019 державної реєстрації змін відносно права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також 05.09.2019 державної реєстрації поділу об`єкта нерухомого майна, утворився новий об`єкт нерухомого майна – гараж 1.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 1 ст. 5 цього ж Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі також – Порядок).
Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Відповідно до п. 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта: 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, для ефективного захисту прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, належною вимогою, окрім усунення перешкод у здійсненні міською радою як власником права користування та розпоряджання земельною ділянкою шляхом звільнення земельної ділянки та знесення об`єкту самочинного будівництва, є вимога про припинення володіння відповідачем правом приватної власності на нерухоме майно, враховуючи, що спірний об`єкт нерухомого майна самочинно збудований на земельній ділянці комунальної власності, а право власності на нього зареєстровано незаконно, зокрема, без надання документів, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком.
Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України), або з інших передбачених законом підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Ураховуючи те, що будівельні роботи на спірній земельній ділянці проведено за відсутності відповідних дозволів та правовстановлюючих документів на землю, таке будівництво є самочинним.
Згідно ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Також відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Тобто заявити негаторний позов. 
За змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України збудований об`єкт нерухомості може бути знесений як особою, яка здійснила самочинне будівництво, так і особою яка здійснює самочинне будівництво. У разі, якщо право власності чи право користування земельною ділянкою не оформлене, забудова цієї земельної ділянки порушує права третіх осіб.
Відтак усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованої споруди за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). 
Посилання представниці відповідачки на судову практику найвищої судової інстанції в Україні не спростовує висновків суду у цій справі. 
Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі – гаражу, загальною площею 14,1 кв. м, за відсутності проектної документації, яка мала розроблятись з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування з дотриманням вимог законодавства та будівельних норм, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, без уведення об`єкта в експлуатацію, без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки під об`єктом, що перешкоджає реалізації прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як власника такої земельної ділянки на володіння, користування та розпорядження нею.
Визначення способу захисту порушених прав, в огляду на принцип диспозитивності, є правом позивача. Відтак питання виконання рішення суду в частині скасування рішення державного реєстратора із закриттям розділу в реєстрі та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки є фактично виконуваним, зрозумілим для всіх осіб, яких воно стосується. 
Частиною першою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності повинно відповідати критеріям правомірності втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність наявності в сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». 
Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Отже, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Відтак, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
З урахуванням викладеного суд відмічає, що позбавлення відповідачки права власності на оспорюваний гараж, за встановлених у цій справі обставин, є виправданим втручанням держави у право відповідачки мирно володіти своїм майном, здійснюється «згідно із законом», має «легітимну мету» - поновлення порушеного права громади міста, та є «необхідним у демократичному суспільстві». 
Суд відхиляє посилання представниці відповідачки на тривале та відкрите володіння та користування оспорюваним гаражем, позаяк його реєстрація в Державному реєстрі прав на нерухоме майно відбулося тільки в 2019 році. 
Водночас, суд з розумінням ставиться до похилого віку та незадовільного стану здоров`я відповідачки, однак це не може вплинути за законність прийнятого рішення. 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010).
Отже суд, надавши відповідь на основні аргументи сторін, які відноситься до предмета спору, та обґрунтувавши прийняте рішення, не вбачає за необхідне надавати відповідь на кожний детальний аргумент, указаний в заявах по суті справи, які безпосередньо не стосуються предмета спору. 
Висновки суду
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). 
Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).
При оцінці доказів у цивільній справі суд застосовує такий стандарт доказування як «перевага більш вагомих доказів» (баланс ймовірностей), коли висновок про існування cтверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним (переконливим), аніж протилежний. Натомість, застосування у цій справі надмірного стандарту доказування буде мати ознаку свавільності судового рішення, що може призвести до порушення права на справедливий суд.
Отже, проаналізувавши заяви по суті справи та надані сторонами докази у поєднанні із застосованими правовими нормами, враховуючи мотиви, покладені в основу рішення, суд доходить висновку, що представницею позивача доведено факт реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачкою за відсутності належних підстав. Як наслідок, право власності підлягає припиненню, а самовільно побудований гараж – знесенню.
Іншого перед судом не доведено.
Судові витрати
За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу. 
Судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). 
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.
Оскільки відповідачка є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_2 від 07.07.2009, судові витрати з останньої не підлягають стягненню. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

1. ПозовОдеської міської ради до ОСОБА_1 – задовольнити. 
2. Скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 05.09.2019 за індексним № 48537285, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на об`єкт нежитлової нерухомості – гараж 1 за адресою: АДРЕСА_1 , із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт (РНОНМ 1907771451101).
3. Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 14,1 кв. м, шляхом знесення гаражу АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:
Позивач: Одеська міська рада (код ЄДРПОУ № 26597691, адреса: м. Одеса, вул. Думська, буд. 1);
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );
Третя особа: державний реєстратор ДП «Центр обслуговування громадян» Мельник Т.І. (м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 27/1).

Суддя          К. А. Цирфа