Справа № 1309/9120/12 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л. 
Провадження № 22-ц/811/447/26 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 липня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державних виконавців та органу примусового виконання Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції, 
встановив:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив: 
визнати дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р. (інших посадових осіб) у виконанні доленосного рішення суду у справі №1309/9120/12 щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача про контакт з дитиною, в межах виконавчого провадження №70201785, – неправомірними; а з огляду на тривале і повне ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (провадження №61-4339св22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (провадження №22-ц/811/674/24), – такими, що можуть умисно приховати недоліки в своїй роботі та реальну потребу цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків; 
скасувати вимогу державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р. від 15.10.2024/В-12 №88528 в межах виконавчого провадження №70201785, як таку, що не відповідає своєчасному і повному вжиттю дієвих заходів щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача про контакт з дитиною, згідно постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (провадження №61-4339св22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (провадження №22-ц/811/674/24); 
зобов`язати державного виконавця Мельника Ю.Р. (іншу посадову особу) негайно усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах виконавчого провадження №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини, яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків, потребу цільової підтримки дитини; 
визнати бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника управління Бабини Ю.В. (іншої посадової особи) щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах виконавчого провадження №70201785 щодо долучення до вжиття належних заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання та ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (провадження №61-4339св22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (провадження №22-ц/811/674/24); 
зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі начальника управління Бабини Ю.В. (інших посадових осіб) негайно вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні доленосного та значущого рішення у справі №1309/9120/12, з чим, з метою виправлення недоліків в роботі державних виконавців (інших посадових осіб) щодо реальної потреби цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки, – утворити виконавчу групу в порядку статті 25 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження»; 
в повноті дослідити інші фактори 10 річного примусового виконання доленосного та значущого рішення у справі №1309/9120/12, з чим здійснити оцінку в дотримання найкращих інтересів дитини, яка, «вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки».
Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 20 лютого 2013 року він отримав рішення Залізничного районного суду м. Львова №1309/9120/12, яке зобов`язувало ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та зустрічах з донькою – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його (батька) участь у вихованні та спілкуванні з дитиною: щотижнево з 18.00 год. п`ятниці до 21.00 год. суботи за місцем проживання батька; щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.
Вказане рішення суду впродовж десяти років знаходилося на примусовому виконанні.
07 жовтня 2021 року за заявою №12962/19 заявника у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. 
Також, у вказаному рішенні від 07 жовтня 2021 року ЄСПЛ зазначив, що після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізм добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. 
08 березня 2023 року у справі №1309/9120/12 Верховний Суд зобов`язав Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі №1309/9120/12 про контакт дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , що перебуває на примусовому виконанні державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р., виконавче провадження №70201785 від 03.11.2022 року.
21 червня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у справі №1309/9120/12 скаргу стягувача на дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнив частково і постановив: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р. щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною; визнати неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття ніяких заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12; зобов`язав Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції негайно вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12.
Окрім того, 21 червня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у справі №1309/9120/12 постановив окрему ухвалу в порядку статті 262 ЦПК України, якою звернув увагу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на необхідність обов`язкового виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року в справі №1309/9120/12 в частині вжиття заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.
Також, 17 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 визнав бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р. щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки та піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології, розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у виконавчому провадженні №70201785 та виконання судового рішення в межах виконавчого провадження №70201785 у розумні строки вцілому та зобов`язав державного виконавця Мельника Ю.Р. усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах виконавчого провадження №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнав бездіяльність першої заступниці начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), представниці Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Бабини Ю.В. щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах виконавчого провадження №70201785 і зобов`язав Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі першої заступниці Бабини Ю.В. та інших посадових осіб, до повноважень яких належить вчинення відповідних дій, вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12.
Однак, після ухвалення зазначених судових рішень, бездіяльність державних виконавців та органу примусового виконання рішень триває, підтвердженням чого є те, що в середу 30 жовтня 2024 року державний виконавець жодних заходів примусового виконання рішення №1309/9120/12 в межах виконавчого провадження №70201785, згідно виконавчого листа, не вчиняв, а посадові особи Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції стратегію на виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року, що у справі №1309/9120/12, не розробляли. 
З огляду на викладене, заявник вбачає в таких діях/бездіяльності певні умисли і недоброчесні наміри приховати недоліки в своїй роботі та реальну потребу цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2026 року скаргу задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Ю.Р. щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача та виконання рішення суду у справі №1309/9120/12 про контакт батька з дитиною, в межах ВП №70201785 в частині участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною в середу 30.10.2024 року.
Зобов`язано державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Мельника Ю.Р. (іншу посадову особу) усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах ВП №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини.
У решті вимог скарги – відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , просив її в частині бездіяльності (на час оскарження) Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (в особі відповідних посадових осіб та державних виконавців) щодо вжиття належних заходів з розробки Комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, – скасувати (змінити) та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги в частині бездіяльності міжрегіонального управління Міністерства юстиції (в особі відповідних посадових осіб та державних виконавців) щодо вжиття належних заходів з розробки Комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, задовольнити, в дотримання завдань та вимог законодавства про виконавче провадження (ч.1 ст.20, ч.1 ст.25, ч.6 ст.64-1, ст.74 Закону №1404-VIII) при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах виконавчого провадження №70201785.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 08 березня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі №1309/9120/12 скасував постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року в частині відмови задоволення бездіяльності ЗМРУ МЮ, зобов`язав ЗМРУ МЮ вжити заходи щодо розробки Комплексної стратегії примусового виконання рішення у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком. Тобто, бездіяльність ЗМРУ МЮ щодо розробки Комплексної стратегії примусового виконання може бути преюдиціальним фактом, що перешкоджає примусовому виконанню кінцевого рішення суду у справі №1309/9120/12.
Відтак, вважає, що звертаючись в суд першої інстанції із скаргою, він обґрунтовано зазначав, що бездіяльність суб`єктів оскарження щодо Комплексної стратегії примусового виконання кінцевого рішення суду у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком не забезпечує ні «найкращі інтереси» доньки, ні «ефективний» захист прав, в тому числі і в середу 30 жовтня 2024 року. 
Наголошує, що з 2013 року по вересень 2014 року (до примусового виконання) рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.02.2013 року виконувалось добровільно.
Додає, що, звертаючись в суд із скаргою, він ясно і обґрунтовано визначився з цілком конкретним ефективним способом поновлення порушених прав в межах ВП №70201785, що полягає в припиненні бездіяльності (суб`єктів оскарження) з розробки Комплексної стратегії примусового виконання рішення про контакт дитини з батьком, дотримання завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах ВП №70201785.
Зазначає, що на момент подання скарги у справі №1309/9120/12 були відсутні докази, що суб`єкти оскарження усунули бездіяльність з розробки Комплексної стратегії примусового виконання рішення про контакт дитини з батьком.
Додає, що ухвалюючи кінцеве рішення у справі, суд першої інстанції усвідомлював, що час, в такого роду чутливих правовідносинах, має критичне значення, а ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак 18.07.2026 року ОСОБА_1 буде повністю позбавлений можливості реалізувати свої права у справі №1309/9120/12.
Вказує, що суд першої інстанцій неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не враховував відповідні правові висновки Верховного Суду та преюдиціальні обставини справи щодо розробки Комплексної стратегії примусового виконання остаточно рішення суд у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, як ефективний спосіб захисту і забезпечення найкращих інтересів «очевидно відчужуваної дитини», а тому рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги в частині належної розробки ефективної (не фіктивної) Комплексної стратегії примусового виконання, в дотримання завдань та вимог законодавства про виконавче провадження (ч.1 ст.20, ч.1 ст.25, ч.6 ст.64-1, ст.74 Закону №1404-VIII).
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 14.07.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 24.07.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною – донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно витягу з протоколу №17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.09.2012 року, а саме: щотижнево з 18.00 год. п`ятниці до 21.00 год. суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.
Виконавчий лист №1309/9120/12, виданий судом 06.04.2016 року, було звернуто стягувачем ОСОБА_1 до примусового виконання, за яким постановою старшого державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові від 02.02.2021 року відкрито виконавче провадження (ВП №64347922).
Постановою від 10.02.2021 року №3 про передачу виконавчого провадження в.о. заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та постановою від 16.02.2021 року державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові передано виконавчий лист №1309/9120/12 на виконання до Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові, яким 18.02.2021 року винесено постанову про прийняття виконавчого провадження.
З 03.11.2022 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1309/9120/12 перебуває на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ВП №70201785), державного виконавця Мельника Ю.Р. 
У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява №12962/19) Європейський суд з прав людини зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником.
Також, у вказаному рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.
Невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див.  рішення у справі «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року, заява №25612/12 пункт 46; у справі «Швець проти України», заява №22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, у справі «Бондар проти Україна», заява №7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року, та рішення у справі «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року, заяви №41596/19 та №42767/19, пункт 68).
В межах справи №1309/9120/12 ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із скаргами на дії/бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб виконавчої служби.
Так, у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність заступника начальника Сихівського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Рудницької М.О. та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі №1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою.
Постановою Верховного Суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні скарги на бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду – скасовано. Скаргу ОСОБА_1 в цій частині задоволено частково. Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком. В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року залишено без змін.
Крім цього, постановою Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2024 року, якою було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та посадової особи Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р. щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки та піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології, розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у виконавчому провадженні №70201785 та виконання судового рішення в межах виконавчого провадження №70201785 у розумні строки вцілому та зобов`язано державного виконавця Мельника Ю.Р. усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах виконавчого провадження №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано бездіяльність першої заступниці начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), представниці Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Бабини Ю.В. щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах виконавчого провадження №70201785. Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі першої заступниці Бабини Ю.В. та інших посадових осіб, до повноважень яких належить вчинення відповідних дій, вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12. У задоволенні решти скарги – відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року.
Також, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державних виконавців Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р., ОСОБА_4 та начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Люкляна О.П. задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Визнано неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття ніяких заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12. Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції негайно вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12.
Крім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника Бабини Ю.В. та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Ю.Р., заінтересовані особи: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_2 , – задоволено частково. Визнано бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Ю.Р. у виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 неправомірною. Зобов`язано державного виконавця Мельника Ю.Р. усунути порушення у виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12. Визнано бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника управління Бабини Ю.В. у виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 неправомірною. Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції в особі начальника управління Бабини Ю.В. усунути порушення у виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та вжити заходи розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12. У решті вимог скарги – відмовлено.
Звертаючись із скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця у даному провадженні, ОСОБА_1 , як стягувач у виконавчому провадженні, свої доводи фактично зводить до того, що судові рішення у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком ігноруються, заходи щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення не розроблені. Звертає увагу на тривалість розгляду справ та кількість поданих заяв відповідним суб`єктам та скарг на їхні дії та бездіяльність.
Водночас, заявник вказує, що дана скарга подана з підстав відсутності виконання рішення у справі №1309/9120/12 в середу 30.10.2024 року, оскільки державним виконавцем не вжито жодних заходів для примусового виконання рішення щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною в цей день. 
Вирішуючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги заявника в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Ю.Р. щодо невжиття у виконавчому провадженні №70201785 заходів примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12 в частині участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною в середу 30.10.2024 року і зобов`язання усунути вказане порушення підлягають до задоволення, оскільки в матеріалах скарги і документах автоматизованої системи виконавчого провадження відсутні будь-які докази того, що державним виконавцем Мельником Ю.Р. 30.10.2024 року вживались заходи для примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12 щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною в цей день, не надано жодних доказів неможливості виконання судового рішення в цій частині. 
Поряд з цим, суд не вбачав правових підстав для визнання бездіяльності державного виконавця і Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо вжиття дієвих заходів із розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у виконавчому провадженні №70201785 та виконання судового рішення в межах виконавчого провадження №70201785, оскільки судовими рішеннями вже визнано бездіяльність державного виконавця і Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо вжиття дієвих заходів із розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у виконавчому провадженні №70201785 та виконання судового рішення в межах виконавчого провадження №70201785 у розумні строки вцілому та зобов`язано державного виконавця і Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції усунути вказані порушення із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження, а також, негайно вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі №1309/9120/12.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року №1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5.
Згідно зі ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч.1, ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Тобто, гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. 
Використовуючи своє право на звернення до суду із скаргою та вважаючи дії державного виконавця та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції неправомірними, ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в порядку статті 447 ЦПК України.
Так, виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (п.3 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).
В свою чергу, сторони виконавчого провадження та прокурор, як учасник виконавчого провадження, мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження»).
Аналіз вказаних норм закону дає підстави дійти висновку про те, що для виконання визначених законом функцій, виконавець наділений відповідними повноваженнями, які кореспондуються з правами сторін виконавчого провадження.
Виходячи з положень ст.ст.1, 2, 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що державний виконавець вчинив необхідні у відповідний час дії чи увесь можливий спектр заходів із виконання рішення суду у справі №1309/9120/12 про контакт батька з дитиною, колегія суддів вважає цілком виправданими висновки суду першої інстанції про визнання дій/бездіяльності державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Ю.Р. неправомірними та зобов`язання усунути відповідні порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах виконавчого провадження №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини.
Поряд з цим, покликаючись на незрозумілість дій із відкриття нових виконавчих проваджень з виконання рішення у справі №1309/9120/12, при цьому, таке жодного разу з 2014 року виконане не було, заявник ОСОБА_1 залишає поза увагою кількість судових проваджень (створених за його ж скаргами), які фактично випливають із одних і тих же доводів заявника, а саме: не вчинення виконавцем відповідних дій з виконання виконавчого листа того чи іншого дня року.
Іншими словами, за позицією заявника, кожного разу при використанні права побачитись з дитиною, згідно графіку побачень, на виконання рішення про його участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, однак, неможливості реалізації такого, такі обставини є підставою для нової скарги, при цьому, з одними і тими ж доводами та вимогами.
Разом з тим, заявник ОСОБА_1 залишає поза увагою те, що не виконавець, а стягувач і боржник є сторонами виконавчого провадження, тому власне останні зобов`язані вчиняти дії пов`язані з виконанням рішення суду, яке набрало законної сили.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а не міжрегіональні управління Міністерства юстиції.
Аналогічне положення міститься у статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Таким чином, за наявності судових рішень про визнання неправомірною бездіяльності Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі №1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою та зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, ухвалення повторних рішень з цього приводу не потребується.
Крім цього, будь-які часові межі у даному контексті відсутні, у протилежному випадку, кожного дня до вчинення відповідних дій можна було б подавати нові скарги стороною виконавчого провадження. 
Таким чином, правовий аналіз наведених вище норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів дійти висновку про те, що доводи скарги ОСОБА_1 , в задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, висновків суду не спростовують та про протилежне не свідчать.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із ст.6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
Пунктом 1, 2 Розділу XII «Порядку проведення перевірки законності виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5 (далі – Інструкція), передбачено, що перевіряти законність виконавчого провадження мають право: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України – виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділах примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень, відділах державної виконавчої служби; начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України – виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник управління забезпечення примусового виконання рішень – виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані; начальник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень – виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник відділу державної виконавчої служби – виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.
Посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи.
Відповідно до пункту 1 Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 20.04.2016 року №1183/5 (далі – Типове положення), відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі – відділ) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, є структурним підрозділом та підпорядковується міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України (далі – міжрегіональне управління юстиції) через відповідні управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі – управління).
Окрім цього, відповідно до підпункту 3 пункту 9 Типового положення, начальник відділу здійснює контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями.
Враховуючи вищенаведене, висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції під час здійснення професійної діяльності є незалежним, а контроль за діяльністю державних виконавців здійснюється органами примусового виконання рішень, відповідно до ст.ст.5, 12 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідає вимогам закону та є обгрунтованим.
Здійснювати контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями має право начальник відділу, відповідно до Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 20.04.2016 року №1183/5.
Таким чином, до повноважень начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не входить виконання судових рішень та контроль за виконанням судових рішень підрозділами державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Окрім того, встановлено, що на виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року (провадження №61-4339св22) начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції розроблено Комплексну стратегію примусового виконання рішення суду у справі №1309/9120/12, за якою визначено, що єдиним дієвим заходом, спрямованим на виконання даного виконавчого документа є залучення спеціаліста психолога, який безумовно забезпечить підтримку дитини у стресових ситуаціях, проаналізує потребу в необхідності встановлення контакту з батьком. Залучення психолога є необхідним для врахування поведінкових особливостей дитини під час спілкування з батьком. Важливим аспектом психологічного супроводу є також встановлення відкритого та довірливого спілкування.
Державному виконавцю при виконанні виконавчого провадження необхідно залучити спеціаліста – психолога та надати йому перелік питань, спрямованих на виконання рішення суду, зокрема: оцінка психоемоційного стану дитини; причини та умови, що призвели до відмови дитини від спілкування з батьком; шляхи усунення перешкод у спілкуванні дитини з батьком та встановлення між ними стійкого психологічного контакту, відкритого та довірливого спілкування.
Вказана Комплексна програма 27 грудня 2024 року затверджена заступником начальника міжрегіонального управління – начальником управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що вимоги скарги про визнання бездіяльності Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника управління Бабини Ю.В. (іншої посадової особи) щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах виконавчого провадження №70201785 щодо долучення до вжиття належних заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання доленосного та значущого рішення у справі №1309/9120/12 та ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (провадження №61-4339св22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (провадження №22-ц/811/674/24), зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі начальника управління Бабини Ю.В. (інших посадових осіб) вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні доленосного та значущого рішення у справі №1309/9120/12, і з метою виправлення недоліків в роботі державних виконавців (інших посадових осіб) утворити виконавчу групу щодо реальної потреби цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків; в повноті дослідити інші фактори 10 річного примусового виконання доленосного та значущого рішення у справі №1309/9120/12, з чим здійснити оцінку в дотримання найкращих інтересів дитини, яка, «вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки», не підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги, які є обґрунтуванням вимог поданої ОСОБА_1 скарги, зводяться до суб`єктивного трактування вимог закону та спірних правовідносин, однак, про помилковість висновків суду першої інстанції не свідчать.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін, як таку, що постановлена з дотриманням вимог закону.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 липня 2026 року.

Головуючий        С.М. Бойко 

Судді:         С.М. Копняк 

А.В. Ніткевич