Провадження № 2/639/3247/26 | Справа № 630/995/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 вересня 2026 року         м. Харків 
Новобаварський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Марченка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Василевської Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу № 630/995/26
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" (адреса місцезнаходження: вул. Гедройця Єжи, 6, оф. 521, м. Київ)
відповідач: ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 )
про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" звернулось до Люботинського міського суду Харківської області з позовом до  ОСОБА_1  в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № 100346853 від 06.03.2025 року у розмірі 23 687, 55 гривень, судовий збір у розмірі 2 662, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06.03.2025 року між ТОВ "МІЛОАН" та  ОСОБА_1  було укладено договір № 100346853, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит в межах кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту в тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити за користування кредитом відповідно до умов, зазначених в договорі. Сума кредиту складає 7 000, 00 грн., строк договору кредитування складає 345 днів. ТОВ "МІЛОАН" свої зобов`язання перед відповідачем виконало, надавши відповідачу кредитні кошти.
29.12.2025 року між ТОВ "МІЛОАН" та ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" було укладено Договір факторингу № 29-12/2025/Т відповідно до якого ТОВ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" право вимоги до боржників за договорами, в тому числі за договором № 100346853 від 06.03.2025 року, що уклали ТОВ "МІЛОАН" та  ОСОБА_1 .
Всупереч умов договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги на відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Таким чином, заборгованість відповідача по договору перед позивачем не сплачена і з урахуванням уточнень складає 23 687, 55 грн., з яких: 4 512, 30 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 4 023, 00 грн. - заборгованість за нарахованим процентами на дату відступлення права вимоги, 1 249, 87 грн.- заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 9 002, 47 грн. - заборгованість за пенею та/або штрафами, 4 900, 00 грн. - заборгованість за комісіями.
Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду.
03 вересня 2026 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечує проти позову та просить суд у задоволенні позовних вимог ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" відмовити повністю.
В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач зазначає, що 06.03.2025 року між нею, ОСОБА_2 , та ТОВ «МІЛОАН» було укладено кредитний договір № 100346853, за умовами якого сума кредиту становила 7 000,00 грн. З наданої позивачем анкети-заяви на кредит № 100346853 також вбачається, що погоджена сума кредиту становила 7 000,00 грн, а строк кредитування - 15 днів, із датою повернення кредиту 21.03.2025 року. Разом із тим, сам факт укладення кредитного договору та надання документів щодо його підписання не може автоматично свідчити про існування заборгованості у розмірі 23 687,55 грн, заявленої позивачем до стягнення. Для правильного вирішення спору суду необхідно встановити не лише факт укладення договору, а насамперед реальний обсяг виконання сторонами своїх зобов`язань, зокрема фактичну суму отриманих мною кредитних коштів, усі здійснені мною платежі, перевірити їх врахування у розрахунку заборгованості, встановити дати та суми таких платежів, порядок їх зарахування первісним кредитором, а також правомірність кожної складової суми, заявленої позивачем до стягнення. Водночас сам по собі розрахунок, складений позивачем, не є безумовним доказом правильності визначеної ним суми заборгованості та не звільняє його від обов`язку довести належними і допустимими доказами правову підставу, порядок, період та розмір кожного заявленого до стягнення нарахування. Позивач заявляє до стягнення 23 687,55 грн, тобто суму, яка більш ніж утричі перевищує первісний розмір кредиту. Водночас основний борг, за розрахунком позивача, становить лише 4 512,30 грн, тоді як переважна частина заявленої суми складається саме з процентів, штрафних санкцій та комісій. За таких обставин для правильного вирішення спору недостатньо лише констатувати наявність певного загального розміру заборгованості. Окремої уваги потребує питання здійснених платежів за кредитним договором № 100346853 від 06.03.2025 року та їх належного відображення у розрахунку заборгованості. Відповідач не заперечує сам факт існування договірних відносин із первісним кредитором - ТОВ «МІЛОАН», однак не погоджуюся з визначеним позивачем розміром заборгованості, оскільки на теперішній час не має фактичної можливості отримати доступ до особистого кабінету первісного кредитора та самостійно переглянути повну історію здійснених мною платежів за договором № 100346853. У зв`язку з відступленням права вимоги та припиненням для неї можливості користуватися відповідним особистим кабінетом первісного кредитора вона позбавлена можливості самостійно перевірити, які саме платежі були здійснені мною, у які дати, на які суми, яким чином вони були відображені первісним кредитором та в рахунок яких складових зобов`язання були зараховані. При цьому позивач, набувши право вимоги за договором № 100346853, посилається на власний розрахунок заборгованості, однак такий розрахунок не дає можливості встановити повну історію взаєморозрахунків між нею та первісним кредитором.
Факт переходу права вимоги за кредитним договором № 100346853 від 06.03.2025 року безпосередньо випливає з документів, долучених позивачем до позовної заяви, та мною як такий не заперечується. Водночас сам факт переходу права вимоги не є самостійною підставою для задоволення позову та не звільняє Позивача від обов`язку довести обґрунтованість своїх вимог, у тому числі розмір заборгованості, який він просить стягнути. Позивач набув право вимоги не в більшому обсязі, ніж воно існувало у первісного кредитора. Відтак визначальним для вирішення спору є встановлення дійсного розміру зобов`язання станом на відповідні періоди його виконання та на момент переходу права вимоги, що безпосередньо пов`язано з питаннями, викладеними у попередніх розділах цих заперечень. Отже, наявність договорів факторингу підтверджує правову підставу переходу права вимоги, але сама по собі не підтверджує правильність визначеної позивачем суми заборгованості.
09 вересня 2026 року директором ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" Сердійчук Я.Я. подано до суду відповідь на відзив в якому заперечує проти відзиву на позовну заяву в якому просить суд задовольнити позовні вимоги.
В обгрунтування відповіді на відзив представник позивача зазначає, що 22.12.2024 між Товариство з обмеженою відповідальністю "МІЛОАН" та ОСОБА_1 було укладено Договір № 100346853, який відповідно до п.7.1 договору набув чинності з моменту укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Підписанням цього договору відповідач підтвердив, що він ознайомився на сайті з повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, а також погодився з умовами та Правилами надання грошових коштів у позику та Графіком платежів. Відповідно до умов Договору № 100346853 від 06.03.2025 року позивач надав, а відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн (п. 1.2 Договору) зі строком повернення протягом 345 днів. Умовами Договору передбачено, що повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту та комісії за обслуговування кредитної заборгованості здійснюються Позичальником у строки та порядку, визначені Графіком платежів, який є невід`ємним додатком № 1 до Договору. Кінцевим строком виконання зобов`язань за Договором, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісій, визначено 14.02.2026 року. При цьому умовами п.п. 1.5.3–1.5.4 Договору передбачено порядок та розмір нарахування процентів за користування кредитом, а саме: - Проценти за користування кредитом протягом першого розрахункового періоду, визначеного Графіком платежів, нараховуються за ставкою 220.00 відсотків річних на фактичну заборгованість за кредитом. - Проценти за користування кредитом протягом решти строку кредитування нараховуються за стандартною процентною ставкою 220.00 відсотків річних від фактичного залишку кредиту починаючи з другого розрахункового періоду, визначеного Графіком платежів. Нараховані згідно п.1.5.3 та 1.5.4 Договору проценти за користування кредитом за весь строк кредитування, складатимуть: 11 632.20 грн. З розрахунку заборгованості від первісного кредитора детально відображено щоденне нарахування процентів із зазначенням дати, розміру нарахованих процентів за кожен день користування кредитом . Разом з цим, п. 1.5.1. визначено, комісія за надання кредиту, що становить 1400.00 грн., яка нараховується за ставкою 20.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Якщо згідно Графіку платежів комісія за надання кредиту підлягає сплаті частинами, сума комісії може складати менш ніж 20.00 відсотків від суми кредиту, якщо внаслідок поділу цієї суми на кількість розрахункових періодів/кількість платежів згідно графіку платежів, утворюється не ціле число (дріб). В такому разі дріб округлюється до цілого числа в меншу сторону. Сума цілого числа помножена на кількість платежів згідно графіку платежів становить розмір комісії за надання кредиту визначений цим пунктом. Разом з цим, пунктом 1.5.2. передбачена, комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) (за весь строк кредитування): 10 780.00 грн., що нараховується за ставкою 7.00 відсотків від суми кредиту в перший день кожного наступного розрахункового періоду за попередній розрахунковий період (крім останнього періоду), що встановлені Графіком платежів, який є додатком №1 до цього Договору. Спірна комісія була прямо передбачена умовами кредитного договору, її розмір є визначеним, а інформація про неї була доведена до відома Позичальника до моменту укладення договору, що свідчить про належне виконання кредитором обов`язку щодо інформування та виключає можливість визнання такого платежу прихованим або нав`язаним. Підписання договору Позичальником свідчить про його вільне волевиявлення, належне ознайомлення з усіма умовами кредитування та їх повне прийняття, а тому подальше оспорення таких умов після отримання кредитних коштів суперечить принципу обов`язковості договору, закріпленому у ст. 629 Цивільного кодексу України, та є недопустимим. Сплата заборгованості після спливу дати платежу призводить до прострочення і є підставою виникнення у Позичальника додаткових обов`язків щодо сплати штрафів та/або процентів, згідно розділу 4 Договору.
29.12.2025 було укладено договір № 29-12/2025/Т відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 100346853. Відповідно до Реєстру боржників від 29.12.2025 до договору факторингу № 29-12/2025/Т, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 100346853 в сумі 22 437,77 грн, з яких: 4512,30 грн заборгованість за тілом кредиту; 4 023,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами; комісія – 4900,00 грн.; штрафи – 9002,47 грн. Розрахунок заборгованості, за період з 30.12.2025 року по 12.02.2026 року ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» здійснювало нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов первісного кредитного договору, які після відступлення права вимоги не зазнавали змін у частині розміру процентної ставки та порядку її нарахування. 
Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 21.07.2026 року матеріали цивільної справи за позовом ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було направлено до Новобаварського районного суду м. Харкова для розгляду по суті відповідно до ст. 31 ЦПК України.
Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 13.08.2026 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1  в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.
06.03.2025 року між ТОВ "МІЛОАН" та  ОСОБА_1  було укладено договір № 100346853, сума кредиту становить 7 000, 00 грн., строк договору кредитування складає 345 календарних днів з моменту зарахування кредиту позичальнику. Згідно договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит в межах кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту в тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити за користування кредитом відповідно до умов, зазначених в договорі.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
29.12.2025 року між ТОВ "МІЛОАН" та ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" було укладено Договір факторингу № 29-12/2025/Т відповідно до якого ТОВ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" право вимоги до боржників за договорами, в тому числі за договором № 100346853 від 06.03.2025 року, що уклали ТОВ "МІЛОАН" та  ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з Реєстру боржників для друку до договору факторингу № 29-12/2025/Т від 29.12.2025 року, ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 100346853 від 06.03.2025 року.
Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, до ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" перейшли всі права щодо права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 100346853 від 06.03.2025 року.
Отже, судом було встановлено, що до ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" перейшло право вимоги до ОСОБА_1 .
Представник позивача вказує, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками у порядку та розмірах, передбачених кредитним договором.
Згідно розрахунку заборгованості за договором № 100346853 від 06.03.2025 року, заборгованість відповідача перед ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" з складає 23 687, 55 грн., з яких: 
4 512, 30 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту);
4 023, 00 грн. - заборгованість за нарахованим процентами на дату відступлення права вимоги;
1 249, 87 грн.- заборгованість за нарахованимим процентами згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 
9 002, 47 грн. - заборгованість за пенею та/або штрафами; 
4 900, 00 грн. - заборгованість за комісіями.
Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 було порушено зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого за нею утворилася заборгованість за кредитним договором № 100346853 від 06.03.2025 року у сумі 23 687, 55 грн., з яких: 4 512, 30 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 4 023, 00 грн. - заборгованість за нарахованим процентами на дату відступлення права вимоги, 1 249, 87 грн.- заборгованість за нарахованимим процентами згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 9 002, 47 грн. - заборгованість за пенею та/або штрафами, 4 900, 00 грн. - заборгованість за комісіями.
Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом її розміщення в мережі Інтернет, в інших інформаційно-телекомунікаційних системах або шляхом надсилання електронного повідомлення, метою якого є пряме чи опосередковане просування товарів, робіт та послуг або ділової репутації особи, яка провадить господарську або незалежну професійну діяльність. Закон «Про електронну комерцію» прямо передбачає, що оферта може включати всі необхідні умови шляхом перенаправлення споживача до іншого електронного документа.
Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, Кредитний договір є двостороннім, оскільки породжує обов`язок кредитодавця надати кредит та обов`язок позичальника його повернути, та сплатити проценти за користування ним.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
У відповідності до ч. 1 ст.13 ЗУ «Про споживче кредитування», договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначенимиЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбаченихЗУ «Про електронну комерцію».
Згідно ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання,- в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Відповідно до вимоги ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а в відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно до ч. 3, ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору; якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відповідно до частин 1-4 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Суд дійшов висновку, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг і підлягає зменшенню до розміру тіла кредиту.
Такий висновок цілком узгоджується з позицією викладеною, в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 у спорі з цих же правовідносин.
Враховуючи викладене суд вважає, що нараховані проценти на дату відступлення права вимоги та нараховані проценти згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) є несправедливими та підлягають стягненню в розмірі тіла кредиту в сумі – 4 512, 30 грн. 
Щодо стягнення заборгованості за комісією за видачу кредиту суд зазначає наступне. 
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону N 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними (речення перше частини першої статті 21 ЗУ Про захист прав споживачів у редакції, чинній до 13 січня 2006 року).
Суд на підставі приписів статті 55 ЗУ Про банки та банківську діяльність, частини першої статті 21 ЗУ Про захист прав споживачів у редакції, чинній до 13 січня 2006 року, пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 509 ЦК України може визнати недійсною умову про плату (комісію) за управління кредитом (обслуговування його), інші подібні платежі, встановлені у договорі про надання споживчого кредиту, укладеному до 13 січня 2006 року (пункти 98 та 99 Постанови у справі № 363/1834/17).
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (п. 31.29 постанови у справі №496/3134/19).
Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 Постанови у справі №496/3134/19).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками та комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні стягнення заборгованості за комісією за видачу кредиту, у зв`язку з тим, що така вимога є нікчемною.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 9 002, 47 грн. заборгованості за пенею та/або штрафами, то суд зазначає наступне.
Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятидений строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового забов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем), тому суд відмовляє в вимогі позивача в частині стягнення заборгованості за пенею та/або штрафами.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з  ОСОБА_1  на користь ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення витрат в суді.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Вирішуючи питання обгрунтованості розміру заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи в суді, суд враховує те, що справа про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є малозначною справою, всі обставини по цій справі були встановленні в судовому порядку.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог розумності та справедливості, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 4 000,00 грн.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 4, 10 - 13, 76 - 81, 141, 263 - 265, 268, 273, 280 - 283, 293, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" (адреса місцезнаходження: вул. Гедройця Єжи, 6, оф. 521, м. Київ, Код ЄДРПОУ 42640371) заборгованість за кредитним договором № 100346853 від 06.03.2025 року у розмірі 9 024 (дев`ять тисяч двадцять чотири) грн. 60 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 014 (одна тисяча чотирнадцять) грн. 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" (адреса місцезнаходження: вул. Гедройця Єжи, 6, оф. 521, м. Київ, Код ЄДРПОУ 42640371).
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Повний текст рішення складено 14.09.2026 року.

Суддя | | В.  В.  Марченко