Справа №461/1646/26 
Провадження №2/461/1921/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року м. Львів
Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Кротової О.Б., 
за участі секретаря судового засідання Петрушки І.С., 

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивачів    Коваль О.Р., 
представник відповідача Львівського 
національного університету імені Івана Франка Медвідь В.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Міністерства освіти і науки України, Львівського національного університету імені Івана Франка про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в:
1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник – адвокат Коваль О.Р., 03.03.2026 звернулись в суд із позовом до відповідачів Міністерства освіти і науки України, Львівського національного університету імені Івана Франка, в якому просять: 
-визнати за позивачами, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
-зобов`язати Міністерство освіти і науки України розглянути заяву про оформлення передачі одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
-зобов`язати Львівський національний університет імені Івана Франка створити спеціальний уповноважений орган приватизації, в порядку ч .1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки одноквартирний будинок АДРЕСА_1 знаходиться у його повному господарському віданні.

Процесуальні дії у судовій справі
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у Галицькому районному суді м.Львова від 03.03.2026 визначено склад суду: головуючий суддя Кротова О.Б.
Ухвалою судді від 05.03.2026 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Від представника відповідача Міністерства освіти і науки України Тур К.М. 16.03.2026 надійшов відзив на позовну заяву.
Представником позивачів – адвокатом Коваль О.Р. 17.03.2026 подано відповідь на відзив відповідача Міністерства освіти і науки України.
Представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвокат Медвідь В.О. 06.04.2026 подав клопотання про витребування доказів, закриття провадження у справі та клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі.
Ухвалою суду, яку відображено у протоколі судового засідання від 06.04.2026, задоволено клопотання представника відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвокат Медведя В.О. про витребування доказів та витребувано для огляду в судовому засіданні з архіву Галицького районного суду м.Львова матеріали судової справи №461/4377/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти України, Львівського національного університету імені Івана Франка, за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій.
Від представника позивачів – адвоката Коваль О.Р. 20.04.2026 надійшли письмові заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності та на клопотання про закриття провадження у справі. 
Ухвалою суду від 27.04.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвоката Медвідь В.О. про закриття провадження у справі відмовлено. 
Ухвалою від 27.04.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвокат Медвідь В.О. 02.07.2026 подав письмові пояснення по справі. 
Від представника позивачів – адвоката Коваль О.Р. 20.07.2026 надійшли додаткові письмові по справі.

Аргументи учасників справи 
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовують позовні вимоги такими обставинами. Вони є фактичними користувачами одноквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , де проживають з часу свого народження. На підставі ордеру № 48 від 28 грудня 1960 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 (батька позивачки ОСОБА_1 ) на право проживання в будинку Львівського державного університету імені Івана Франка по АДРЕСА_1 сім`я ОСОБА_5 постійно проживала з 1960 року. Згідно з Витягом з рішення спільного засідання ректорату та профкому викладачів та співробітників від 26 січня 1993 року було задоволено заяву ОСОБА_6 (матері позивачки ОСОБА_1 ) про приєднання суміжної кімнати, що звільнилась, до житлової площі її квартири. Таким чином, позивачі є фактичними користувачами одноквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (разом із підвальним приміщенням), що підтверджується довідками з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, зокрема, від 16.05.1979 р. № 40, від 03.07.2002 р. № 207, від 13.01.2003 р. № 53, від 26.01.2007 р. № 557, від 12.10.2009 № 481, від 05.08.2011 р. № 56, від 03.07.2015 р. № 48, від 18.07.2023 р. № 8, від 27.02.2024 р. № 1, від 15.12.2025 р. № 45, від 17.02.2025 р. № 2. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2016, власником житлового будинку, літ. Б-1, із площею 145,8 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м. є Міністерство освіти та науки України. Наказом Міністерства освіти і науки України від 29.01.2014 № 85 за Львівським національним університетом імені Івана Франка закріплено на праві оперативного управління державне майно, згідно з додатком, зокрема, кв. АДРЕСА_2 . Наказом Міністерства освіти і науки України від 11.06.2021 № 646 внесено зміни до наказу від 29.01.2014 № 85, а саме пункт 1 Наказу викладено у наступній редакції: «закріпити на праві господарського відання за Львівським національним університетом імені Івана Франка нерухоме державне майно, згідно з додатком». Починаючи з 1997 року, матір позивачки ОСОБА_6 , а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сама позивачка ОСОБА_1 , неодноразово звертались до Львівського національного університету імені Івана Франка, Львівської міської ради, Міністерства освіти і науки України щодо надання дозволу на приватизацію житла за адресою АДРЕСА_1 , однак на всі звернення отримували відмови. Відповідно до витягу із протоколу №14 засідання ректорату Львівського національного університету імені Івана Франка від 05 грудня 2005 року, ОСОБА_6 було відмовлено у приватизації житла за адресою АДРЕСА_1 , оскільки така квартира знаходиться на території університету та є службовим приміщенням. Згідно з витягом із протоколу №21 засідання ректорату університету від 18 січня 2010 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відмовлено у приватизації житла, оскільки квартири, у яких проживають заявники, належать як державне майно університету. Також, згідно відповіді Львівського національного університету імені Івана Франка № 5354-С від 07 жовтня 2011 року, ОСОБА_6 отримала відмову з покликанням, що дана квартира, як державне майно, знаходиться на балансі Львівського національного університету імені Івана Франка та перебуває у повному господарському віданні Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, а тому університет не вправі самостійно здійснювати функції розпорядника щодо цього житла. Разом з тим, у вказаному листі-відповіді Львівський національний університет імені Івана Франка зазначає, що згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами та організаціями у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Такі уповноважені органи у Львівському національному університеті імені Івана Франка не створені, тому університет не вправі самостійно визначити порядок приватизації державного житлового фонду. У відповіді Міністерства освіти і науки України № 1/11-18337 від 19 листопада 2014 року на звернення ОСОБА_6 , вказано, що у Міністерства відсутні правові підстави для надання згоди на приватизацію будинку за адресою АДРЕСА_3 , оскільки об`єкти освіти приватизації не підлягають. Надалі, 21.02.2023 позивачка вчергове звернулась до Міністерства освіти та науки України, як до власника житлового об`єкта, щодо надання дозволу на приватизацію або передачу у власність територіальної громади даного будинку, з можливістю подальшої приватизації, проте отримала відмову. У листі-відповіді від 22.03.2023 № 11/201-23 зазначено, що згідно п.2 Указу Президента України від 16 червня 1995 року № 451 «Про положення про національний заклад (установу) України» органам виконавчої влади рекомендовано не передавати закріплене за національними закладами (установами) майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам та організаціям. Разом з тим у відмові міститься посилання на ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», а саме, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговування учасників освітнього процесу. Також 20.12.2025 позивачка звернулась до комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій Міністерства освіти і науки України із заявою про надання права на приватизацію житла. Вказане звернення було отримано адресатом 22.12.2025, що підтверджується поштовим відправленням про вручення, однак станом на день подання позову ОСОБА_1 відповіді не отримала. Позивачі зазначають, що твердження Львівського державного університету імені Івана Франка щодо статусу спірного житла, як службового, не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається з листа директора департаменту житлового господарства ЛМР від 30.10.2001 за № 14/1489, відповідно до рішення міськвиконкому від 06.04.2001 № 169, будинок АДРЕСА_3 включений в перелік відомчих житлових будинків, які першочергово приймаються у власність територіальної громади м.Львова у 2001 році. Статус відомчого будинку підтверджується також листом Львівського національного університету ім.І.Франка № 605-А від 12.02.2016, де зазначено, що будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , належить до відомчого житлового фонду та перебуває на балансі Львівського національного університету імені Івана Франка. Окрім того, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_5 , батька позивачки ОСОБА_1 , якому Львівський державний університет ім.Івана Франка 28.12.1960 видав ордер № 48 на право проживання в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 не перебував у трудових правовідносинах з університетом, відповідно житло не надавалось йому в статусі службового. Можливість приватизації даного будинку підтверджується наведеною вище позицією Львівської міської ради ще у 2001 році в листі-відповіді Департаменту житлового господарства ЛМР № 14/1489 від 30.10.2001 р., у якому вказано, що будинок включений в перелік відомчих житлових будинків, які першочергово приймаються у власність територіальної громади м.Львова у 2001 році. Дану позицію Львівська міська рада підтвердила і у 2017 році, коли мешканці будинку АДРЕСА_3 звернулись з проханням ініціювати передачу будинку у власність територіальної громади міста Львова з можливістю подальшої приватизації. На виконання резолюції міського голови, Міністру освіти і науки України п. Л. Гриневич було направлено два листи від 21.04.2017 за № 29-вих-14 та від 16.08.2017 № 2901-вих-79 стосовно розгляду питання надання дозволу на передачу вказаного будинку у власність територіальної громади м.Львова, однак ці звернення були проігноровані Міністерством освіти і науки України. З відповіді юридичного департаменту Львівської міської ради від 04 січня 2018 року № 2901-60 вбачається, що Міністерство освіти і науки України не надає згоду про передачу будинку АДРЕСА_3 у власність територіальної громади, а відтак у міської ради немає можливості та юридичних підстав прийняти будинок у власність територіальної громади м.Львова. В контексті наведеного вище, позивачі звертають увагу на те, що позиція Львівського національного університету імені Івана Франка суперечить діям, які раніше було здійснено на практиці в аналогічних випадках. Окрім цього, позивачі вказують, що даний будинок перебуває у вкрай незадовільному стані, потребує капітального ремонту, проте коштів в університету на його ремонт не має. Позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до керівництва університету з проханням провести капітальний ремонт будинку, проте дані заяви залишені без задоволення. У зв`язку з постійними несправностями, які виникають у каналізаційному відведенні, позивач звернулась до «Львівводоканалу» щодо проведення ремонтних робіт, проте отримано відповідь, що університетом не укладено договору про надання та виконання робіт по ремонту каналізаційних систем за даною адресою. Зазначають, що будинок піддається руйнуванню, вони не мають іншого житла та все своє життя (від народження) проживали за вказаною адресою. Також зазначили у позові, що свого права на приватизацію житла не використовували. Позивачі вважають, що порушено їх право на безоплатну приватизацію житла, передбачене Конституцією України, за захистом якого вона вимушені звернутися до суду. 
Представник відповідача Міністерства освіти і науки України Тур К.М. подала відзив на позовну заяву, в якому заперечила щодо позовних вимог в повному обсязі з таких підстав. Спірний житловий будинок належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України та перебуває на балансі Львівського національного університету імені Івана Франка, а відповідно до статті 80 Закону України «Про освіту» та статті 70 Закону України «Про вищу освіту» майно закладів освіти не підлягає приватизації. Додатково зазначено, що Указ Президента України від 16.06.1995 №?451 прямо забороняє передавати закріплене за національними закладами майно будь-яким іншим органам чи особам. Представник відповідача зазначає, що Міністерство не має правових підстав для відчуження такого майна, оскільки органи державної влади діють лише в межах Конституції України (стаття 19) та інших законів, а рішення про приватизацію житла приймають уповноважені органи приватизації, створені місцевими державними адміністраціями чи органами місцевого самоврядування. Таким чином, вважає, що Міністерства освіти і науки України є неналежним відповідачем у справі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
У відповіді на відзив Міністерства освіти і науки України представник позивачів – адвокат Коваль О.Р. заперечила щодо доводів відповідача та зазначила таке. Ключовим у цій справі є правильне визначення статусу житлового будинку АДРЕСА_3 . Сторона позивачів стверджує, що це відомчий будинок, а не службове житло, що підтверджується рішенням міськвиконкому від 06.04.2001 №?169, листами Львівської міської ради та університету, а також ордером 1960 року, виданим батькові позивачки, який не перебував у трудових відносинах з університетом. Будинок понад 60 років використовується як єдине житло сім`ї позивачів, ніколи не був частиною освітнього процесу, а утримання та комунальні платежі здійснюють самі мешканці. Посилання Міністерства освіти і науки України на статтю 80 Закону «Про освіту» спростовується частиною 2 статті 70 Закону «Про вищу освіту», яка допускає передачу майна у випадках, передбачених законом, зокрема Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» (ч.1 ст.2). Окрім цього, представник позивачів вказує, що власником будинку є саме Міністерство освіти і науки України, тому таке є належним відповідачем у справі. Оскільки органи приватизації при університеті не створені, позивачі вимагають зобов`язати відповідача забезпечити створення такого органу та надати можливість реалізувати право на приватизацію. Представник позивачів просить суд задоволити позов у повному обсязі.
Представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвокат Медвідь В.О. подав клопотання про застосування у даній справі строків позовної давності, що, на його думку, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Дане клопотання обґрунтовує тим, що право позивачів на звернення до суду за захистом їхніх так званих порушених прав на приватизацію виникло ще із 1997 року, про що вони і зазначають у позовній заяві. З огляду на норми ст. 256 ЦК України, позивачами пропущено строк позовної давності, в межах якого надано право на звернення до суду за захистом порушеного права, відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Від представника позивачів – адвоката Коваль О.Р. 20.04.2026 надійшли заперечення на клопотання представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка адвоката Медведя В.О. про застосування строків позовної давності. У запереченнях представник позивачів вказує на те, що право на приватизацію житла виникло з моменту вселення на законних підставах на підставі ордеру №48 від 28.12.1960 року і є триваючим, тому не обмежене строками. Сім`я позивачів понад 60 років проживає у спірному будинку як у єдиному житлі, що підтверджується довідками про реєстрацію, і не використали свого права на безоплатну приватизацію. Відмова чи бездіяльність відповідачів є триваючим правопорушенням, на яке позовна давність не поширюється (ст.?268 ЦК України, постанова Пленуму ВГСУ №?10 від 29.05.2013, позиція Верховного Суду у справі №?910/11527/17 від 17.05.2018). Окрім цього, вказує, що статті 1 та 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлюють безстроковий статус суб`єктів приватизації, а ст. 41 і ст. 47 Конституція України та Конвенція про захист прав людини гарантують право на житло. Оскільки порушення триває і остання заява позивачів від 20.12.2025 залишилась без відповіді, представник позивачів вважає клопотання Львівського національного університету імені Івана Франка безпідставним і просить суд відмовити у його задоволенні.
У письмових поясненнях у справі представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвокат Медвідь В.О. зазначив таке. У провадженні Галицького районного суду м. Львова раніше перебувала справа № 461/4377/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти України, Львівського національного університету імені Івана Франка, за участі третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , про визнання незаконною відмови Міністерства освіти України у наданні дозволу на приватизацію будинку та зобов`язання надати такий дозвіл. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2023 у справі № 461/4377/23 ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивувальної частини, в решті залишено без змін. Представник відповідача вказує, що предметом позовних вимог та підставами позову у справі № 461/4377/23 та у справі № 461/1646/26 є, на його думку, приватизація того самого одноквартирного житлового будинку за тими самими обставинами, а долучені докази є аналогічними. Крім того, представник посилається на те, що майно закладів освіти, включаючи службове житло, відповідно до частини першої статті 80 Закону України «Про освіту» належить до майна, яке закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством, а відповідно до частини четвертої статті 80 цього Закону об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами. Додатково зазначає, що пунктом 2 Указу Президента України від 16.06.1995 № 451/95 «Про положення про національний заклад (установу) України» органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам та організаціям. Представник відповідача звертає увагу суду, що наказом Міністерства освіти і науки України від 18.12.2023 № 1528 «Про закріплення державного майна за Львівським національним університетом імені Івана Франка» за Університетом на праві господарського відання закріплено нерухоме державне майно згідно з переліком, до якого увійшов і спірний об`єкт нерухомості, і цей наказ станом на дату розгляду справи є чинним, в судовому порядку не скасовувався. Також вказує, що згідно з пунктом 1.2 Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка в редакції від 04.03.2026 № 391 (далі — Статут), Університет є автономним та самоврядним закладом вищої освіти зі статусом національного, який належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а відповідно до пункту 13.1 Статуту матеріально-технічна база Університету включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інше майно, яке Засновник передає Університету на праві узуфрукта державного майна чи на іншому речовому праві, передбаченому законом, або передає у власність. Відповідно до пункту 13.2 Статуту державне майно, передане Університету на праві узуфрукта державного майна чи іншому речовому праві на чуже майно, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Засновника та Конференції трудового колективу Університету, крім випадків, передбачених законом. Представник відповідача також вказує, що в межах справи № 461/4377/23 Львівський апеляційний суд встановив те, що спірний об`єкт нерухомості є службовим приміщенням на підставі витягу із протоколу № 14 засідання ректорату Львівського національного університету імені Івана Франка від 05.12.2005 року, оскільки такий знаходиться на території університету та є службовим приміщенням, а відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, приватизації не підлягають. Окрім цього, до письмових пояснень представник долучив Статут, на норми якого покликався з наведених вище обставин. З огляду на викладене, представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
У додаткових поясненнях представник позивачів, заперечуючи доводам представника відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвоката Медведя В.О., викладеним у письмових поясненнях від 02.07.2026, додатково зазначила таке. Посилання відповідача на виникнення у позивачів права на звернення до суду ще з 1997 року з підстав спадкування за ч.3 ст.1268 ЦК України є безпідставним, оскільки спірний житловий об`єкт не належить до об`єктів приватної власності, а тому не міг бути предметом спадкування. Також представник позивачів заперечила проти тверджень відповідача про те, що постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі №461/4377/23 нібито встановлено службовий статус спірного об`єкта, вказавши, що суд апеляційної інстанції лише навів підстави попередніх відмов у приватизації як обставини спору, а не встановив службовий статус як факт. На підтвердження відомчого статусу будинку представник позивачів додатково послалась на лист Міністерства освіти і науки України від 17.06.2010 № 1/11-5263 з переліком нерухомих об`єктів університету, серед яких зазначено відомчі житлові будинки, лист директора департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 12.04.2002 № 14/940, технічні паспорти від 23.07.2002 та 12.10.2012, поквартирну карточку та акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.06.2018. Окрім цього, представник позивачів послалась на наказ ректора Львівського національного університету імені Івана Франка від 26.09.2012 № 0-101 про створення комісії для передачі будинку АДРЕСА_4 з балансу університету на баланс Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви Київського патріархату, як приклад практичної можливості передачі майна з балансу університету.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивачів – адвокат Коваль О.Р. підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задоволити в повному обсязі.
Представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка – адвокат Медвідь В.О. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Додатково зазначив, що статутом Університету не передбачено створення у такому органу приватизації. 
Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник відповідача Міністерства освіти і науки України в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як вбачається з матеріалів справи, ордером № 48 від 28 грудня 1960 року ОСОБА_5 , який є батьком позивачки ОСОБА_1 , було надано Львівським національним університетом ім.І.Франка (далі – ЛНУ, ЛНУ ім.І.Франка, Університет) право на проживання в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.30). 
При цьому, судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що вказаний ордер виданий ОСОБА_5 не у зв`язку з перебуванням останнього у трудових правовідносинах з ЛНУ ім. І. Франка. Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_5 , записи про його роботу у Львівському державному університеті імені Івана Франка чи будь-якому його структурному підрозділі відсутні (а.с.58-64).
Відповідно до довідки з місця проживання від 16 травня 1979 року у вказаній квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 , 1933 р.н. (дружина), ОСОБА_10 , 1961 р.н. (син), ОСОБА_11 , 1965 р.н. (дочка - позивачка), ОСОБА_5 , 1931 р.н. (чоловік) (а.с.31). 
Судом встановлено та учасниками справи не оспорюється те, що з часу видачі ордеру і по даний час у зазначеній вище квартирі проживала і проживає сім`я « ОСОБА_12 », що підтверджується довідками з місця проживання, склад сім`ї і реєстрацію Львівського національного університету імені І.Франка за період з 03.07.2002 по 07.07.2026. Так, згідно із довідкою з місця проживання та склад сім`ї №207 від 03.07.2002, у спірній квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_13 (основний квартиронаймач), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_14 (дочка) ОСОБА_15 (зять), ОСОБА_2 (внук) та ОСОБА_16 (внучка). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію № НОМЕР_1 від 07.07.2026, у квартирі АДРЕСА_2 місце проживання зареєстровано ОСОБА_1 (основний квартиронаймач) з 30.07.1984, ОСОБА_2 (син) з 13.08.1990, ОСОБА_9 (дочка) з 17.02.1994 (а.с. 32-41). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №74495006 від 01.12.2016, власником житлового будинку, літ. Б-1, загальна площа 145,8 кв.м, житлова площа 55,7 кв.м., є Міністерство освіти та науки України (а.с.42). 
Зазначене також підтверджуються Відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2968636 від 02.07.2026, сформованою засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом суду.
Належність вказаного будинку до державного майна, яке закріплене за Львівським національним університетом імені І.Франка на праві оперативного управління, підтверджується наказом Міністерства освіти і науки України від 29 січня 2014 року № 85, а також Переліком державного майна, що закріплюється (а.с. 43, 44-46).
Статус відомчого будинку підтверджується також листом Львівського національного університету ім.І.Франка № 605-А від 12.02.2016, де зазначено, що будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , належить до відомчого житлового фонду та перебуває на балансі Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с.57).
Згідно з наказом Міністерства освіти і науки України №646 від 11.06.2021 «Про внесення змін до наказу Міністерства освіти і науки України від 29.01.2014 №85, пункт 1 викладено у такій редакції: «1. Закріпити на праві господарського відання за Львівським національним університетом імені Івана Франка нерухоме державне майно, згідно з додатком». У назві додатку до Наказу слова «на праві оперативного управління» замінити словами «на праві господарського відання» (а.с. 47). 
Згідно з витягом з рішення спільного засідання ректорату та профкому викладачів та співробітників від 26 січня 1993 року, задоволено заяву ОСОБА_6 про приєднання кімнати, що звільнилась до житлової площі її квартири (а.с.49).
Як вбачається з листа директора департаменту житлового господарства ЛМР від 30.10.2001 за № 14/1489, відповідно до рішення міськвиконкому від 06.04.2001 № 169, будинок АДРЕСА_3 включений в перелік відомчих житлових будинків, які першочергово приймаються у власність територіальної громади м.Львова у 2001 році (а.с.56).
Судом встановлено, що сім`я позивачів неодноразово зверталася до Львівського національного університету імені Івана Франка, Львівської міської ради та Міністерства освіти і науки України з питання надання дозволу на приватизацію спірного житла, однак щоразу отримувала відмову, що підтверджується таким.
Відповідно до витягу із протоколу № 14 засідання ректорату ЛНУ ім. І. Франка від 05.12.2005, ОСОБА_6 було відмовлено у приватизації житла за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки така квартира знаходиться на території університету та є службовим приміщенням (а.с.50).
Відповідно до витягу із протоколу № 21 засідання ректорату ЛНУ ім. І. Франка від 18.01.2010, відмовлено, в тому числі, ОСОБА_6 у приватизації житла, оскільки квартира, у якій проживає заявник, належать як державне майно університетові (а.с.51).
Згідно з відповіддю ЛНУ ім. І. Франка № 5354-С від 07.10.2011 на звернення ОСОБА_6 , квартира за адресою: АДРЕСА_1 як державне майно знаходиться на балансі Львівського національного університету імені Івана Франка та перебуває у повному господарському віданні Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, а тому університет не вправі самостійно здійснювати функції розпорядника щодо цього житла (а.с.52).
З відповіді Міністерства освіти і науки України № 1/11-18337 від 19.11.2014 щодо приватизації будинку на звернення ОСОБА_6 , вбачається, що у Міністерства відсутні правові підстави для надання згоди на приватизацію будинку за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки об`єкти освіти приватизації не підлягають (а.с.53).
Згідно з листом виконавчого комітету Львівської міської ради № 29-вих-14 від 21.04.2017, після неодноразових звернень ОСОБА_6 до Львівської міської ради, виконавчим комітетом Львівської міської ради на адресу Міністерства освіти на науки України скеровано звернення щодо передачі будинку АДРЕСА_3 у власність територіальної громад та надання згоди на приватизацію квартири в якій вона проживає з 1964 року (а.с.65).
У відповіді від 28.07.2017 на запит ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , Міністерство освіти і науки України вказує, що відповідно до п.2 Указу Президента України «Про положення про національний заклад (установу) України» від 16 червня 1995 року № 451/95, органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установами та організаціям (а.с.66).
З відповіді юридичного департаменту ЛМР від 04.01.2018 №2901-60 вбачається, що Міністерство освіти та науки України не надає згоду про передачу будинку АДРЕСА_3 у власність територіальної громади, а відтак у міської ради немає можливості та юридичних підстав прийняти будинок у власність територіальної громади м. Львова (а.с.67-68).
З відповіді Міністерства освіти і науки України № 11/210-23 від 22.03.2023 року на звернення ОСОБА_1 вбачається, що у Міністерства відсутні правові підстави для надання згоди на приватизацію будинку літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.54).
Також судом встановлено, що спірний будинок знаходиться в незадовільному технічному стані та потребує невідкладних ремонтних робіт. Вказане підтверджується листами та відповідями на звернення мешканців будинку у ЛНУ ім.Франка, Департамент житлового господарства ЛМР, ЛМКП «Львівводоканал» (а.с. 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81). 
Згідно з довідкою №5045 від 08.07.2026 керуючого ТВБВ 10013/0289 ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 приватизаційні депозитні рахунки за номінальною вартістю житлового чека за адресою: АДРЕСА_1 – не числиться. 
Окрім цього, судом встановлено, що відповідно до пункту 1.2 Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 04.03.2026 № 391 (далі — Статут), Університет є автономним та самоврядним закладом вищої освіти зі статусом національного, який є державною бюджетною установою і належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.
Відповідно до пункту 13.1 Статуту матеріально-технічна база Університету включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інше майно; з метою забезпечення статутної діяльності Засновник передає Університету на праві узуфрукта державного майна чи на іншому речовому праві, передбаченому законом, або передає у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.
Згідно з пунктом 13.2 Статуту, державне майно, передане Університету на праві узуфрукта державного майна чи іншому речовому праві на чуже майно, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Засновника та Конференції трудового колективу Університету, крім випадків, передбачених законом.
Також судом досліджено матеріали витребуваної цивільної справи № 461/4377/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти України, Львівського національного університету імені Івана Франка, за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання незаконною відмови Міністерства освіти України щодо надання дозволу на приватизацію житлового будинку літ. Б-1 по АДРЕСА_3 та зобов`язання Міністерства освіти України надати такий дозвіл.
Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2023 у справі № 461/4377/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 (справа № 461/4377/23, провадження № 22-ц/811/3252/23) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду, в решті рішення залишено без змін.
Постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі № 461/4377/23 не встановлювався та не досліджувався по суті факт належності спірного об`єкта нерухомості до числа службових приміщень. Як вбачається із мотивувальної частини цієї постанови, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, однак помилився щодо підстав такої відмови: дійсною підставою для відмови в задоволенні позову апеляційний суд визнав обрання позивачкою неналежного способу захисту та відсутність позовних вимог, пред`явлених безпосередньо до Львівського національного університету імені Івана Франка, оскільки спір по суті виник з Міністерством освіти і науки України, тоді як відповідне майно перебуває у розпорядженні Університету. Посилання на протокол №14 засідання ректорату від 05.12.2005 наведено в постанові апеляційного суду виключно в межах викладення доводів апеляційної скарги позивачки, а не як встановлена судом апеляційної інстанції обставина справи.
Таким чином, спір у даній справі виник з приводу наявності у позивачів права на приватизацію одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яким вони та члени їх сім`ї безперервно і на законних підставах користувалися і користуються з 1960 року, та з приводу правомірності відмов і бездіяльності відповідачів — Міністерства освіти і науки України та Львівського національного університету імені Івана Франка у реалізації позивачами цього права, обумовлених, зокрема, розбіжностями у визначенні правового статусу спірного житла (службове чи відомче) та належного порядку його приватизації.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду
Відповідно до ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до ч.3 ст.9 Житлового кодексу України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Вказаним Законом передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Згідно з ч.ч.2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Пунктом 2 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про основні засади житлової політики» визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім підпунктів 2 і 4 пункту 2 цього розділу, які набирають чинності через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.
За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 686/24506/20 (провадження № 61-17180св21), від 10 липня 2024 року у справі № 760/10769/22 (провадження № 61-2449св24).
Виходячи з зазначених норм, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою. Належними відповідачами у зазначеній категорії справ є органи приватизації.
Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.
У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.
Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.
Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.
Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.
Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що державне або комунальне майно передається державним або комунальним закладам вищої освіти на праві узуфрукта державного або комунального майна чи на іншому речовому праві на чуже майно, передбаченому законом, і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законом.
Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством».
Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23). Зокрема, у такій зазначено, що вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі ЧНУ ім. Петра Могили, у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 15 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.
Дана позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 30.04.2026 у справі 490/1464/24. 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
У пункті 9 статті 8 Закону зазначено, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.
Отже, державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій установ може передаватись у комунальну власність за їх бажанням. При цьому, Закон не містить заборон приватизації такого житлового фонду без передачі до комунальної власності. Крім того, Закон не визначає підпорядкованість вирішення питання приватизації певному органу приватизації в залежності від належності житлового фонду, а лише перелічує уповноважені органи приватизації.
Якщо уповноважений орган, створений місцевою державною адміністрацією, орган місцевого самоврядування, державне підприємство, організація, установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи.
Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22).
Встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.
Разом з тим, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідачів та від дій позивачів не залежить. У цьому випадку порушення прав позивачів відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідачів у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Висновки суду
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку. 
Судом встановлено, що ОСОБА_5 отримав ордер № 48 від 28.12.1960 на право проживання у спірній квартирі на законних підставах. Позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , фактично сім`я ОСОБА_12 , з 1960 року безперервно проживає у квартирі, набула законного права користування нею та зареєстрована за вказаною адресою. 
Той факт, що ОСОБА_5 згодом помер, не припинив права членів його сім`ї на проживання у спірному житлі - позивачі й надалі мешкають у квартирі, а підстави їхнього вселення та право на проживання жодного разу не оспорювались відповідачами. 
Таким чином, ОСОБА_5 разом із членами сім`ї вселився у спірну квартиру на законних підставах, і протягом тривалого часу, починаючи з 1960 року, позивачі добросовісно використовують квартиру як своє єдине житло. Відповідачі протягом усього періоду проживання позивачів не ставили питання про їх виселення та не оспорювали право позивачів проживати у спірному житлі, а власником, навпаки, вчинено ряд юридично значимих дій (зокрема задоволення заяви про приєднання суміжної кімнати рішенням спільного засідання ректорату від 26.01.1993, видача довідок про склад сім`ї та реєстрацію протягом 2002-2026 років), які можуть свідчити про фактичне визнання та погодження з боку відповідачів законності проживання позивачів у спірному житлі.
Власником спірного одноквартирного житлового будинку літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_3 , є Міністерство освіти і науки України. Разом з тим, спірний об`єкт нерухомості перебуває у господарському віданні Львівського національного університету імені Івана Франка, що підтверджується наказом Міністерства освіти і науки України від 18.12.2023 № 1528 «Про закріплення державного майна за Львівським національним університетом імені Івана Франка», яким за Університетом на праві господарського відання закріплено нерухоме державне майно згідно з переліком, до якого увійшов і спірний об`єкт нерухомості, і який станом на час розгляду справи є чинним, у судовому чи іншому встановленому законом порядку не скасований. 
Враховуючи наведене, у справі наявні обидва суб`єкти, повноваження яких є юридично значимими для вирішення питання приватизації спірного житла: власник майна — Міністерство освіти і науки України, та особа, якій майно передано на праві господарського відання, — Львівський національний університет імені Івана Франка.
Аналізуючи наведені вище численні звернення сім`ї позивачів до Львівського національного університету імені Івана Франка, Львівської міської ради та Міністерства освіти і науки України протягом 2005–2023 років, суд звертає увагу на те, що відповідачі, відмовляючи у наданні дозволу на приватизацію, щоразу посилались на різні та не тотожні між собою підстави: у 2005 році — на службовий статус приміщення; у 2010 та 2011 роках — на належність квартири до державного майна, що перебуває у господарському віданні університету; у 2014, 2017 та 2023 роках — на загальну заборону приватизації об`єктів освіти та заборону передачі майна національних закладів, встановлену Указом Президента України № 451/95, без окремого посилання на службовий статус житла. Таким чином, самі відповідачі протягом тривалого часу не дотримувались послідовної правової позиції щодо підстав відмови, що свідчить про відсутність у них єдиного та обґрунтованого підходу до правового статусу спірного житла.
Оцінюючи доводи представника відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка — адвоката Медвідь В.О., викладені у письмових поясненнях від 02.07.2026, суд зазначає таке.
Щодо доводів про те, що постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі № 461/4377/23 встановлено службовий статус спірного об`єкта нерухомості на підставі протоколу №14 засідання ректорату від 05.12.2005, суд, дослідивши повний текст зазначеної постанови, встановив, що такі покликання не відповідають її дійсному змісту. 
Зокрема, апеляційний суд у справі № 461/4377/23 не встановлював та не досліджував по суті питання належності спірного об`єкта до числа службових приміщень; посилання на протокол №14 наведено виключно в межах викладення доводів апеляційної скарги позивачки як учасниці того спору, а не як обставина, встановлена самим судом. Дійсною підставою, з якої виходив апеляційний суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, було визнання обраного позивачкою способу захисту неналежним та відсутність позовних вимог, пред`явлених безпосередньо до Львівського національного університету імені Івана Франка, оскільки спір по суті виник з Міністерством освіти і науки України. З огляду на це підстави для застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України щодо звільнення від доказування обставини службового статусу спірного житла відсутні, оскільки такої обставини встановленою рішенням суду, що набрало законної сили, не є.
Щодо посилання представника відповідача на пункт 13.2 Статуту та на постанови Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 463/1832/18, від 25.10.2018 у справі № 522/21927/15-ц та від 22.07.2020 у справі № 295/15557/17, суд враховує, що зазначені постанови ухвалені колегіями суддів Касаційного цивільного суду до прийняття постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21, якою вирішувалося саме питання розмежування сфери застосування статті 80 Закону України «Про освіту» та статті 70 Закону України «Про вищу освіту» для цілей приватизації житлового приміщення, що не має статусу службового і в якому особа тривалий час законно проживає. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а вирішення правового питання Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України покликане забезпечити єдність судової практики. 
З огляду на наведене, суд надає перевагу висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21, як більш пізньому в часі та ухваленому спеціально для усунення розбіжностей у застосуванні відповідних норм права. 
Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 13.2 Статуту та частиною другою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» винятком «крім випадків, передбачених законом» — таким випадком є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Оцінюючи наведені обставини в сукупності, суд дійшов висновку, що спірна квартира не має статусу службового житла. Єдиним документом, який містить пряму вказівку на службовий характер приміщення, є витяг із протоколу №14 засідання ректорату від 05.12.2005, тоді як усі наступні документи, видані самим Університетом — відповідь №5354-С від 07.10.2011 та лист №605-А від 12.02.2016, — характеризують спірний об`єкт вже інакше: як державне майно, що перебуває на балансі Університету та належить до відомчого житлового фонду, без жодного повторного підтвердження висновку про службовий статус. Також, матеріали справи не містять ордера на службове житло чи іншого документа, яким би спірне приміщення було віднесено до числа службових у визначеному законодавством порядку.
Щодо посилання відповідачів на пункт 2 Указу Президента України «Про положення про національний заклад (установу) України» від 16.06.1995 № 451/95, яким органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам та організаціям, суд зазначає, що зазначена норма Указу за своєю юридичною силою є підзаконним актом і регулює загальний порядок розпорядження майном національних закладів органами виконавчої влади, тоді як спеціальним законом, який визначає порядок реалізації громадянами права на приватизацію державного житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». За загальним принципом пріоритету спеціальної норми над загальною, а закону — над підзаконним актом, приписи цього Указу не можуть встановлювати заборону, не передбачену законом, і не скасовують права позивачів на приватизацію житла, гарантованого законом.
Щодо позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд враховує положення частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якою право на приватизацію мають наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. 
Аналогічне положення закріплене і в статті 64 Житлового кодексу України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Так, судом встановлено, що первісним наймачем спірного жилого приміщення на підставі ордера № 48 від 28.12.1960 був ОСОБА_5 , а позивачка ОСОБА_1 є його дочкою. Водночас позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 є дітьми позивачки ОСОБА_1 і, відповідно, доводяться ОСОБА_5 онуками. Судом враховано, що всі троє позивачів зареєстровані та безперервно проживають у спірній квартирі як члени однієї сім`ї, що підтверджується довідками про склад сім`ї та реєстрацію, зокрема ОСОБА_2 та ОСОБА_9 — з моменту свого народження. За таких обставин ступінь родинної спорідненості кожного з позивачів із первісним наймачем ОСОБА_5 правового значення для вирішення цього спору не має, оскільки визначальним є факт постійного спільного проживання позивачів у складі однієї сім`ї у спірному жилому приміщенні, а не походження їхнього права від конкретного ступеня спорідненості. 
З огляду на наведене, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , як члени сім`ї, що постійно проживають у спірній квартирі, мають рівне з позивачкою ОСОБА_1 право на приватизацію спірного житла.
За таких обставин суд вважає, що позивачі на законних підставах, добросовісно та безперервно користуються спірним житлом як єдиним. Обставини щодо відсутності в позивачів обмежень для реалізації права на приватизацію відповідачами не оспорювались. Відтак позивачі мають законне право на завершення розпочатої приватизації спірної квартири, а тому за ними слід визнати право на приватизацію одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо доводів відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка про те, що уповноважений орган приватизації в Університеті не створений, що узгоджується із Статутом Університету, а відтак Університет не вправі самостійно визначити порядок приватизації державного житлового фонду, суд зазначає таке.
Відсутність в ЛНУ ім.І.Франка спеціально створеного уповноваженого органу приватизації не може бути підставою для відмови позивачам у реалізації їхнього законного права на приватизацію житла та не звільняє відповідачів від обов`язку вжити визначених законодавством заходів щодо приватизації спірного житла. 
Львівський національний університет імені Івана Франка не позбавлений можливості або створити орган приватизації, або укласти з уповноваженими на це органами в межах територіальної громади договір про надання послуг з приватизації житлового фонду, чи делегувати органу місцевого самоврядування відповідні повноваження на приватизацію спірної квартири.
Як зазначено вище, держава та уповноважені нею органи, підприємства, установи й організації, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, не можуть шляхом власного зволікання зі створенням відповідного органу чи невжиттям організаційних заходів унеможливлювати реалізацію громадянами конституційного права на приватизацію житла, гарантованого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Подібний правовий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22), відповідно до якої, якщо уповноважений орган, підприємство, організація чи установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із вирішенням питання приватизації, у тому числі через відсутність спеціально створеного органу приватизації, вони мають бути зобов`язані судом вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи.
З огляду на це, ефективним способом захисту порушеного права позивачів є не покладення на суд не притаманної йому функції визначення внутрішньої організаційної структури Університету шляхом зобов`язання створити окремий уповноважений орган приватизації, а зобов`язання відповідачів - власника майна та особи, якій майно передано на праві господарського відання, вчинити необхідні дії щодо передачі спірного житла у приватну власність позивачів, обравши для цього спосіб виконання на свій розсуд у межах наявних повноважень та організаційної структури.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачами права на приватизацію одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та в частині зобов`язання відповідачів вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі цього житла у приватну власність позивачів є обґрунтованими, підтвердженими належними, допустимими та достатніми доказами і підлягають задоволенню. При цьому, зобов`язанню підлягають обидва відповідачі, кожен у межах своєї компетенції, а саме як власник майна і як особа, якій майно передано на праві господарського відання. Разом з тим, позовна вимога про зобов`язання Львівського національного університету імені Івана Франка створити спеціальний уповноважений орган приватизації задоволенню не підлягає, оскільки визначення конкретного організаційного способу виконання покладеного на відповідача обов`язку - шляхом створення власного органу приватизації, укладення договору з уповноваженими органами територіальної громади чи делегування їм відповідних повноважень - залишається на розсуд самого відповідача в межах його компетенції та не є питанням, вирішення якого належить до повноважень суду. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності у даній справі, суд зазначає таке.
В ході розгляду зазначеної справи представником Львівського національного університету імені І. Франка заявлено про застосування позовної давності.
Позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Суд враховує, що позивачі неодноразово зверталися до відповідачів із заявами про реалізацію права на приватизацію, зокрема останнім таким зверненням є заява ОСОБА_1 від 20.12.2025, яка отримана Міністерством освіти і науки України 22.12.2025 (поштове відправлення про вручення - а.с.55) та станом на час розгляду справи залишається без відповіді. Оскільки предметом позову є вимога про зобов`язання відповідачів вчинити дії на виконання покладеного на них законом обов`язку розглянути звернення особи та вжити заходів щодо приватизації, перебіг позовної давності за такою вимогою не може обчислюватися раніше моменту, коли відповідач мав відповісти на це звернення і не відповів. Із моменту останнього звернення позивачів (20.12.2025) і до подання позову (03.03.2026) трирічний строк, встановлений статтею 257 ЦК України, не сплив, а тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.
Окрім цього, суд зазначає, що заявлені позивачами вимоги мають ознаки, притаманні позовам про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Зокрема, згідно усталеної практики Верховного Суду, у правовідносинах щодо здійснення права користування та розпорядження майном приписи про застосування строку позовної давності поширюються на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), тоді як до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки такий позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (постанова від 29 вересня 2020 року у справі №648/533/16-ц, від 09 серпня 2023 року у справі №922/1832/19; постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17). Оскільки сім`я позивачів проживає у спірному житлі на законних підставах понад шістдесят років і продовжує у ньому мешкати, а відмова та бездіяльність відповідачів у вирішенні питання приватизації має триваючий характер, наведений підхід додатково підтверджує відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених вимог.
З огляду на викладене, клопотання представника відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат.
Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволені частково, стягненню підлягає судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог, а саме по 1 331, 20 грн з кожного з відповідачів на користь позивачки ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Міністерства освіти і науки України, Львівського національного університету імені Івана Франка про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії - задоволити частково. 
Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Міністерство освіти і науки України та Львівський національний університет імені Івана Франка вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
Стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 1 331, 20 грн судового збору. 
Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 1 331, 20 грн судового збору. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 27.07.2026. 

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .
Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: Міністерство освіти і науки України, код ЄДРПОУ 38621185, м.Київ, пл.Перемоги, будинок 10. 
Відповідач: Львівський національний університет імені Івана Франка, код ЄДРПОУ 02070987, м.Львів, вул.Університетська, 1. 

Суддя Ольга КРОТОВА