Справа № 161/17342/26 
Провадження № 1-кп/161/1455/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк        09 вересня 2026 року  
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні №62023170020001223, що надійшов з Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону 17.08.2026 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, гр. України, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», УБД, судимого:
- 14.10.2025 вироком Горохівського районного суду Волинської області за ч.1 ст.296 КК України до 2 років пробаційного нагляду;
- 07.07.2026 вироком Горохівського районного суду Волинської області за ч.3 ст.389, 71 КК України до 2 років 1 місяця обмеження волі.
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.01.2023 №11 солдат ОСОБА_4 , який проходить військову службу за контрактом, вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків за посадою номера обслуги протитанкового взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . 
Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни України проходять військову службу відповідно до законодавства.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.
Будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Згідно п. п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок
і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Однак, солдат ОСОБА_4 , в порушення зазначених норм законодавства,усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), не пізніше 26.04.2023 самовільно залишив визначене військовою частиною НОМЕР_1 місце служби (зазначено населений пункт).
У період з 26.04.2023 до 11.08.2026 солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин, був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд.
11.08.2026 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 затримано о 10.26 год. за адресою АДРЕСА_2 , на підставі п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України, чим припинено вчинення триваючого кримінального правопорушення. 
Таким чином, ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, та не оспорюючи фактичних обставин, суду дав показання, що будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , самовільно залишив дану частину та у період з 26.04.2023 до 11.08.2026, не отримавши дозволу командира, був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки. Одночасно, у цей період, зокрема, 19.03.2026 року добровільно прибув до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Рівному) ТУ ДБР у м.Хмельницькому та виявив намір продовжувати військову службу, в зв`язку із чим 14.02.2026 року був зарахований на продовольче забезпечення та тимчасовий облік до В/Ч НОМЕР_2 . До Рівненського міського суду Рівненської області було скеровано клопотання прокурора про звільнення його від кримінальної відповідальності , на підставі ч.5 ст.401 КК України, однак, на його розгляд та до В/Ч НОМЕР_2 не прибув, оскільки його не влаштовували умови та відношення командирів. У зазначений спосіб, продовжив самовільне залишення військової частини. 11.08.2026 року був затриманий. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати, оскільки має намір знову продовжити військову службу. Одночасно ствердив, що покарання, призначеного вироком Горохівського районного суду Волинської області, не відбував. 
Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його винуватість у самовільному залишенні військовослужбовцем місця служби без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, підтверджується зібраними на досудовому слідстві та дослідженими за клопотанням учасників судового провадження письмовими доказами. 
Так, факт проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_4 , його зарахування, прийняття посади підтверджується витягом із наказу №11 від 11.01.2023.
Факт самовільного залишення місця служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 підтверджується доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 №261А від 26.04.2023 року, заявою-повідомленням про кримінальне правопорушення командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 за вих.№201117 від 22.05.2023 року, рапортом командира НОМЕР_3 механізованого батальйону ОСОБА_7 від 26.04.2023 року, витягом із наказу №1535А від 26.04.2023 року про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення місця служби військовослужбовцем 1 механізованого батальйону, витягом із наказу №1963А від 22.05.2023 про результати службового розслідування та покарання винних, актом службового розслідування від 21.05.2023, рішенням командира військової частини НОМЕР_1 , повідомленням про початок досудового розслідування від 14.06.2023 за №1223/Х/15-02-2, витягом із наказу №122 від 27.04.2023, витягом із наказу №132 від 06.05.2023.
Окрім того, з письмової заяви від 19.03.2026 року вбачається, що ОСОБА_4 добровільно прибув до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Рівному) ТУ ДБР у м.Хмельницькому та виявив намір продовжувати військову службу у лавах ЗСУ, відповідно до витягу з наказу №46 від 14.02.2026, як колишній військовослужбовець В/Ч НОМЕР_1 , який самовільно залишив частину 26.04.2023 року, був зарахований на продовольче забезпечення та тимчасовий облік до В/Ч НОМЕР_2 . 
Відповідно до ухвали Рівненського міського суду Рівненської області клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, на підставі ч.5 ст.401 КК України, - залишено без задоволення, в зв`язку з неявкою ОСОБА_4 на його розгляд та відсутністю відомостей про його місце перебування. 
Дані докази, відповідно до ст.85, 86 КПК України, є належними та допустимими, тому суд бере їх за основу при постановленні даного вироку та приходить до висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.
При обранні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і дані про особу винного.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд, за результатами судового розгляду, відносить щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд не вбачає.
Обвинувачений ОСОБА_4  вину визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, має постійне місце проживання та реєстрації, є особою молодого віку та учасником бойових дій, однак вчинив кримінальне правопорушення, яке, згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, відповідно до службової характеристики, за час виконання посадових обов`язків зарекомендував себе посередньо, при цьому він, будучи військовослужбовцем, в період воєнного стану, під час військової агресії, при наявності прямої загрози національній безпеці держави, самовільно залишив місце служби та проводив час на власний розсуд, що свідчить про його негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, така поведінка окремих військовослужбовців може призвести до підриву військової дисципліни у військах, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, при цьому, він судимий, за попереднім вироком йому призначено реальну міру покарання (яку він не розпочав відбувати), а тому суд, призначає покарання в межах санкції ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі, з застосуванням ст. 71, 72 КК України.
Застосовуючи у даній справі положення ст.71 КК України, суд виходив із наступного.
Так, за змістом ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними частинами 13 цієї статті (сукупність злочинів).
Частиною 1 ст. 71 КК України передбачено, що, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).
З об`єктивної сторони інкримінований ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 ККУкраїни, характеризується вчиненням такого діяння, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
При триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є не співпавдіння моменту закінчення складу злочину і моменту фактичного завершення протиправних дій. Завершення триваючого злочину (тобто момент фактичного завершення протиправних дій) може бути зумовлений різними обставинами: як об`єктивними, так і суб`єктивними. Об`єктивні обставини це такі події, що не залежать від волі винної особи, і до їх числа можна віднести викриття особи у вчиненні злочину. У поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину.
Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішити питання про призначення покарання за сукупністю злочинів чи вироків.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є триваючим та характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу злочинного діяння, об`єктивна сторона якого розтягнута в часі, а закінченим вважається у момент його виявлення або примусового чи добровільного припинення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з 26.04.2023 до 11.08.2026 солдат ОСОБА_4 , без поважних причин, був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд. Тобто, 26.04.2023 є початком вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Фактично закінчення вказаного злочину відбулося 11.08.2026, коли обвинуваченого було затримано.
Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 у цій справі вчинив злочин (закінчення якого – 11.08.2026) після постановлення вироку Горохівським районним судом Волинської області (вирок від 07.07.2026), тому суд вважає обґрунтованим необхідність застосування положень ст. 71 КК України під час призначення обвинуваченому ОСОБА_4 остаточного виду і розміру покарання.
На думку суду, обрана міра покарання, є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Запобіжний захід – тримання під вартою, обраний ухвалою від 11.08.2026 - залишити до набрання вироком законної сили. 
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, 

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст.407 КК України, призначивши покарання - 5 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбутого покарання за вироком Горохівського районного суду Волинської області від 07.07.2026 – 6 (шість) місяців обмеження волі, з врахуванням вимог ч.1 ст.72 КК України, виходячи із співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, до відбуття ОСОБА_4 визначити остаточне покарання – 5 (п`ять) років 3 (три) місяці позбавлення волі.
Строк відбуття покарання рахувати з моменту його затримання, тобто з 11.08.2026.
Запобіжний захід – тримання під вартою, обраний ухвалою від 11.08.2026 - залишити до набрання вироком законної сили. 
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд, а обвинуваченим ОСОБА_4 у той же строк, з моменту вручення копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Луцького міськрайонного суду       ОСОБА_1