П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/29119/25

Суддя першої інстанції: Пекний А.С.
Час та місце ухвалення судового рішення «--:--»: м. Одеса
Повний текст судового рішення складений: 12.02.2026

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Дегтярьової С.В., Яковлєва О.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеса на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського квартирно-експлуатаційного управління про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

25.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського квартирно-експлуатаційного управління про визнання протиправними дії щодо не нарахування та невиплати йому грошової допомоги для оздоровлення за 2014 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889»;
зобов`язання здійснити йому перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889», з урахуванням раніше виплачених сум;
визнання протиправною бездіяльність щодо виплатити йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159;
зобов`язання нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не враховано при нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2014 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою КМУ від 22.09.2010 №889, яка входила до складу його грошового забезпечення та мала постійний характер. Крім того, враховуючи, що відповідачем не виплачено своєчасно у належному розмірі грошову допомогу на оздоровлення, позивач вважає, що у відповідності до положень Закону України №2050-ІІІ має право на отримання компенсації втрати частини доходу.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 позов задоволено частково; визнано протиправними дії Одеського квартирно-експлуатаційного управління щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014 без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889»; зобов`язання Одеського квартирно-експлуатаційного управління здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014 ОСОБА_1 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889», з урахуванням раніше виплачених сум; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що виплата додаткової грошової винагороди, передбачена Постановою №889, мала постійний характер, оскільки нараховувалася та виплачувалася позивачу щомісяця, тому входить до складу грошового забезпечення, з якого має обчислюватися грошова допомога на оздоровлення у 2014. При цьому, суд відмовив у задоволення позовних вимог в частині щодо права позивача на компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України №2050-ІІІ, зазначивши, що такі вимоги є передчасними. Крім того, у судовому рішення, суд спростував доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду, вказавши, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022, які не обмежували будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Також, суд спростував аргументи відповідача стосовно того, що належним відповідачем у даній справі є Міністерство оборони України, вказавши, що нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу здійснювало саме Одеське КЕУ.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі, порушив тримісячний строк звернення, визначений ч.2 ст.233 КЗПП України (у редакції, що діяла з 19.07.2022), оскільки про порушення своїх прав дізнався при звільненні з військової служби у 2014. При цьому, позивач не навів поважних підстав, які перешкоджали йому подати позовну заяву у визначені строки та не надав будь-яких доказів стосовно поважності причин пропуску цього строку. Крім того, апелянт наголошує на тому, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки позивач проходив військову службу у Південно-Східному ТКЕУ та перебував на фінансовому забезпеченні при квартирно-експлуатаційному відділі м.Одеси, правонаступником якого є Одеське квартирно-експлуатаційне управління. Водночас, з 03.02.2021 юридичну особу Південно-Східне ТКЕУ припинено, а правонаступником визначено Міністерство оборони України. Тобто, саме МОУ є належним відповідачем за всіма заявленими позивачем позовними вимогами.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Південно-Східному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінні та перебував на фінансовому забезпеченні у Квартирно-експлуатаційному відділі м.Одеси (Одеському квартирно-експлуатаційному управлінні).
Відповідно до наказу начальника Південно-Східного ТКЕУ від 26.02.2014 №34 позивач виключений зі списків особового складу управління та знятий з усіх видів забезпечення. Щорічна основна відпустка за 2014 рік використана у повному обсязі, матеріальну допомогу на оздоровлення отримав. /а.с.14/
Згідно архівної довідки від 30.01.2026 №С-177/165 Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційним відділом м.Одеси позивачу нарахована щомісячна додаткова грошова винагорода у сумі 1442,7грн. у січні 2014 та у сумі 2164,05грн. у лютому 2014. /а.с.77/
29.05.2025 позивач звернувся до Одеського КЕУ із заявою, в якій просив, зокрема здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за 2014 рік з урахуванням раніше виплачених сум; нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку від 21.02.2001 №159. /а.с.17-19/
Відповідь на вказану заяву в матеріалах справи відсутня.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошової допомоги для оздоровлення за 2014 без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889», звернувся до суду з даним позовом.
Крім того, позивач вважає, що відповідно до Закону України №2050-ІІІ має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строку виплати грошового забезпечення.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки судове рішення оскаржується в частині щодо порушення позивачем строку звернення до суду, визначеного ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, що діяла з 19.07.2022), а також щодо визначення належного відповідача у даній справі, перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо розгляду справи по суті апеляційним судом не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеса, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, посилався на пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з позовом у даній справі, визначеного ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції Закону України №2352-IX, з приводу чого слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX ч.ч.1,2 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначено у ст.123 КАС України, відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач просить врахувати під час обчислення грошової допомоги на оздоровлення за 2014 додаткову винагороду, яка виплачувалась йому щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.
Верховний Суд 06.04.2023 ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2023, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».
Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Разом з тим, з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів ст.233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду здійснила перегляд судового рішення у справі №460/21394/23.
У зазначеній постанові Судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії ст.233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст.233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми ст.233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
Судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належить працівнику за період до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 30.06.2026 у справі №140/6491/25, від 11.06.2026 у справі №280/6267/25.
З урахуванням наведеного, оскільки спір у даній справі стосується нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2014 додаткової винагороди, що виплачувалась під час проходження служби відповідно до постанови КМУ №889, оскільки спірні правовідносини виникли під час дії редакції ч.2 ст.233 КЗпП України до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, яка визначала, що з позовом про стягнення належної заробітної плати особа може звернутися без обмеження будь-яким строком.
Також, в апеляційній скарзі зауважено на тому, що позивач проходив військову службу у Південно-Східному ТКЕУ та перебував на фінансовому забезпеченні при квартирно-експлуатаційному відділі м.Одеси, правонаступником якого є Одеське квартирно-експлуатаційне управління. Водночас, з 03.02.2021 юридичну особу Південно-Східне ТКЕУ припинено, а правонаступником визначено Міністерство оборони України. На думку апелянта, саме Міністерство оборони України є належним відповідачем за всіма заявленими позивачем позовними вимогами.
Так, відповідно до наказу начальника Південно-Східного ТКЕУ від 26.02.2014 №34 позивач виключений зі списків особового складу управління та знятий з усіх видів забезпечення. 
Відповідно до п.1.9 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців; грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.
Сторонами не заперечується, що Південно-Східне ТКЕУ перебувало на фінансовому забезпеченні Одеського квартирно-експлуатаційного управління.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 03.02.2021 внесено запис про реєстрацію припинення Південно-Східного ТКЕУ, його правонаступником визначено Міністерство оборони України.
Разом з тим, 06.02.2025, на підставі директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних сил України від 31.10.2024 №Д-321/101/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних силах України в 2024-2025 роках» та директиви ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.11.2024 №Д-23/ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у військових частинах (установах) Сил логістики Збройних Сил України в 2024-2025 роках» Одеське квартирно-експлуатаційне управління переформовано у Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса.
Тобто, відбулося перейменування (а не правонаступництво, як зазначає апелянт) - Одеського квартирно-експлуатаційного управління на Квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеса без припинення юридичної особи, без зміни коду ЄДРПОУ - 08038284 та юридичної адреси вул.Незалежності, 18, м.Одеса, 65058.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним відповідачем у даній справі є саме Квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеси, оскільки нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу здійснювало саме Одеське квартирно-експлуатаційне управління.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому у відповідності до ст.316 КАС України не вбачає підстав для його скасування.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеса залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеса.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач | | А.В. Крусян
Судді | | С.В. Дегтярьова   О.В. Яковлєв