ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"04" серпня 2026 р. Справа№ 910/15660/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В. 
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 04.08.2026 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСО»
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026
у справі №910/15660/25 (суддя Удалова О.Г.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСО»
до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів
Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЄДЖЕР ПЛЮС»
про визнання недійсним договору та усунення перешкод,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі за текстом - відповідач 1, АРМА), Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЄДЖЕР ПЛЮС» (далі за текстом - відповідача 2) про визнання недійсним Договору про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладеного між відповідачами 1 та 2 (далі за текстом - Договір), за яким відповідач 1 передав Управителеві відповідачу 2 майно:
- Об`єкт нерухомого майна № 27467931; тип об`єкта - громадська будівля; опис об`єкта - загальна площа (кв.м) 5 107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2;
- Об`єкт нерухомого майна № 292568353101; тип об`єкта - земельна ділянка, кадастровий номер 5310137000:15:003:0446; опис об`єкта - загальна площа (га) 0,1198; цільове призначення - для будівництва і обслуговування громадської забудови; адреса - Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2, що належить позивачу на праві приватної власності, та застосувати наслідки недійсності вказаного правочину;
- зобов`язання відповідачів 1 та 2 припинити дії, які порушують права володіння, користування та розпорядження (крім права відчуження), належні позивачу як власнику майна:
- об`єкт нерухомого майна № 27467931; тип об`єкта - громадська будівля; опис об`єкта - загальна площа (кв.м) 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2;
- об`єкт нерухомого майна № 292568353101; тип об`єкта - земельна ділянка, кадастровий номер 5310137000:15:003:0446; опис об`єкта - загальна площа (га) 0,1198; цільове призначення - для будівництва і обслуговування громадської забудови; адреса - Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2, що належить позивачу на праві приватної власності, та застосування наслідків недійсності вказаного правочину.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що оспорюваний ним Договір є нікчемним в силу пунктів 4, 5 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі», підпунктів 4, 5 пункту 21 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178, та недійсним відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України. Водночас позивач наводить обставини щодо допущених відповідачем 1 порушень процедури закупівлі послуг з управління активами щодо спірного майна, а саме: 
- відповідачем 1 не проводилося визначення суб`єкта оціночної діяльності за результатами конкурсу в порядку, встановленому законодавством про публічні закупівлі, що перешкоджатиме позивачу у визначені та стягненні розміру збитків у разі спричинення відповідачем 2 шкоди арештованому майну; 
- порушено 15-ти денний строк укладення оспорюваного Договору; 
- відповідач 1 некоректно визначив предмет закупівлі, що призвело до обмеження конкуренції, тоді як відповідач 2, як зазначає позивач, не має відповідного досвіду виконання аналогічного договору; 
- АРМА в порушення вимог Закону України від 18.06.2025 №4503-ІХ, який набрав чинності 30.07.2025, не провів ідентифікацію активів, переданих йому в управління до набрання чинності цим Законом. 
Як зазначає позивач оспорюваний Договір порушує його право мирного володіння, користування та розпорядження майном, яке належить йому на праві приватної власності, за обставин відсутності законності у втручанні держави у право користування та розпорядження позивачем своєю власністю, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 встановлено заборону лише на відчуження такого майна, що свідчить про незаконне заволодіння відповідачем 2 майном позивача, а тому оскаржуваний правочин порушує публічний порядок, і, на переконання позивача, такий правочин має бути визнаний судом нікчемним. 
Позивач на стадії відкриття провадження у справі №910/15660/25 подав до суду першої інстанції заяву про уточнення позову (уточнення позовних вимог), за якою просив суд першої інстанції: 
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору управління активами (майном) від 04.09.2025, укладеного між відповідачами 1 та 2, за яким відповідач 1 передав відповідачу 2 майно, а саме:
- об`єкт нерухомого майна: 27467931, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2,
- об`єкт нерухомого майна: 292568353101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, Опис об`єкта: Площа (га): 0.1198, Цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2, що належить позивачу на праві приватної власності, шляхом солідарного стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь позивача збитків у розмірі 957 942,89 грн;
- усунути перешкоди у здійсненні позивачем як власником майна права користування та розпоряджання своїм майном шляхом заборони відповідачам 1 та 2 здійснювати заходи з управління активами:
- об`єкт нерухомого майна: 27467931, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2,
- об`єкт нерухомого майна: 292568353101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, Опис об`єкта: Площа (га): 0.1198, Цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2, що належать позивачу на праві приватної власності, як майном, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023, провадження № 1-кс/761/18968/2023, справа № 761/29074/23.
Господарський суд міста Києва рішенням від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 у задоволенні позову відмовив повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем факту наявності порушеного права оскаржуваним Договором, передача майна відповідачем 1 відповідачу 2 в управління зумовлено накладеним ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 арештом, і такий арешт не позбавляє позивача титулу власника майна. 
Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, 25.05.2026 позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на наявність підстав, передбачених статтею 277 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції. При цьому зміст апеляційної скарги є ідентичним зі змістом позовної заяви, заяви про уточнення позову та відповіді на відзив. 
Як зазначає позивач у своїй апеляційній скарзі суд першої інстанції не надав оцінки, наведеним позивачем постановам Верховного Суду та не надав належної оцінки нікчемності оспорюваного Договору; судом першої інстанції не наведено мотиви незастосування положень законодавства щодо визначення предмету закупівлі та щодо визначення строків укладення договору про закупівлю. Крім того, судом першої інстанції не правильно застосовано положення статті 321 Цивільного кодексу України, статей 170, 173 КПК України, Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», зі змінами внесеними Законом України №4503-ІХ. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.06.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 30.06.2026 о 12 год. 15 хв.; витребував матеріали справи №910/15660/25 з Господарського суду міста Києва.
Матеріали справи №910/15660/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 04.06.2026.
Відповідач 1 згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача заперечує проти її задоволення, посилаючись на обґрунтованість та законність висновків суду першої інстанції. У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач 1 зазначає, що арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 передбачає всі види заборон, у тому числі користування та розпорядження, і АРМА є суб`єктом уповноваженим вилучати з арештованого майна, яке є речовим доказом, корисні властивості, у спосіб передбачений законодавством України. 
Як зазначає відповідач 1, оспорюваний позивачем Договір укладено на підставі чинної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2023 у справі №761/35057/23, у порядку, передбаченому статтею 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а тому відсутні підстави для його нікчемності. 
Враховуючи те, що проєкт Договору оприлюднено АРМА під час публічної закупівлі, до набрання чинності положень Закону України №4503-ІХ, то у відповідача 1 були відсутні підстави для застосування норм вказаного Закону під час укладення оспорюваного Договору, що спростовує доводи апелянта про необхідність ідентифікації активів. 
Щодо визначення предмета закупівлі за кодом ДК 021:2015 (CPV) 99999999-9 «не відображене в інших розділах», то відповідачем 1 обрано саме цей код через специфіку предмета закупівлі - активи, які передаються в управління є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, з огляду на те, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 не визначено». 
Щодо строків укладення Договору, то Договір у відповідності до абзацу 4 пункту 49 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178, укладено у строк 14 днів. 
Також у відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач 1 зазначив, що, враховуючи передачу майна позивача на підставі ухвали суду, АРМА, яке в силу обов`язків, покладених на нього Законом обирає професійного управителя, з 01.10.2025 позивач, як власник, позбавлений відповідних прав. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.06.2026 відклав розгляд справи №910/15660/25 на 04.08.2026. 
Відповідач 2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався, відзив до суду апеляційної інстанції не подав, що не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України). 
Відповідач 2 своїх представників в судове засідання, призначене на 04.08.2026, не направив, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення до його електронного кабінету ухвали Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2026 у справі №910/15660/25. 
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
04.08.2026 у судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник відповідача 1 у судовому засіданні 04.08.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 залишити без змін. 
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (довідка №346427622 від 13.09.2023) (а.с. 20-26 т. 1), позивач є власником:
- об`єкту нерухомого майна: 27467931, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе (в подальшому перейменовано на вулицю Європейська), буд. 2;
- об`єкту нерухомого майна: 292568353101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, Опис об`єкта: Площа (га): 0,1198, Цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе (в подальшому перейменовано на вулицю Європейська), буд. 2.
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 16.08.2023 у справі №761/29074/23, яка набрала законної сили 22.08.2023, наклав арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (позивач у даній справі), зокрема, на об`єкти нерухомого майна: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2 (а.с. 27-29 т.1).
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначив порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 активи (наведені вище об`єкти нерухомого майна) передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених статтями 19, 21 Закону, а частина перша статті 19 Закону передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
02.10.2023 Офіс Генерального прокурора надіслав на адресу АРМА ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23, якою визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству (код 41037901) для здійснення заходів з управління ними, зокрема, об`єкти нерухомого майна, які на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (позивач у даній справі), а саме: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2 (а.с. 235 т.1).
З метою проведення конкурсного відбору управителя арештованими активами, Національне агентство оприлюднило на веб-порталі Уповноваженого органу оголошення щодо проведення процедури закупівлі - відкриті торги з особливостями, номер оголошення: UA-2025-05-13-011421-a, назва предмету закупівлі: «Послуги з управління активами, відповідно до статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: - Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27467931, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; - Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 292568353101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, Опис об`єкта: Площа (га): 0.1198, Цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2, за ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах»». Посилання на закупівлю в електронній системі - https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-13-011421-a.
Згідно з інформацією, розміщеною на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель, пропозиції для участі в Процедурі закупівлі надали учасники: - ТОВ «ЗАВ Полтава» (пропозиція відхилена, рішенням Антимонопольного комітету України в скарзі відмовлено); - ТОВ «Воєджер Плюс» (переможець).
Розкриття Пропозиції для участі в процедурі закупівлі відбулось 21.05.2025.
Протоколом Уповноваженої особи № 63 від 09.07.2025 ТОВ «Воєджер Плюс» визнано переможцем, проте вказане рішення у подальшому скасовано на підставі Рішення Антимонопольного комітету України від 23.07.2025 № 11485-р/пк-пз, про що було винесено протокол від 01.08.2025 №77.
У зв`язку із скасуванням результатів проведеної закупівлі, АРМА провело повторний розгляд пропозицій та здійснило весь комплекс процедурних дій, у тому числі направив учаснику вимогу про усунення невідповідностей.
Як зазначає відповідач 1, у результаті аналізу тендерної пропозиції та, враховуючи Рішення Антимонопольного комітету України від 23.07.2025 №11485-р/пк-пз (а.с. 97-109, т.1), в документації Учасника (ТОВ «ЗАВ Полтава») виявлено невідповідності в інформації та/або документах, поданих у складі тендерної пропозиції, подання яких передбачалося тендерною документацією.
Протоколом Уповноваженої особи від 04.08.2025 №80 було прийнято рішення про надання 24 годин на усунення виявлених невідповідностей, які Учасник (ТОВ «ЗАВ Полтава») усунув у встановлений строк.
За результатом розгляду поданої документації ТОВ «Воєджер Плюс» визнано переможцем, що підтверджується Протоколом Уповноваженої особи від 06.08.2025 №85 Учасника (а.с. 110-113, т. 1).
Не погодившись з вказаним Протоколом Уповноваженої особи від 06.08.2025 №85, 11.08.2025 ТОВ «ЗАВ Полтава» звернулося зі скаргою до Антимонопольного комітету України, в якій зазначило про наявність корупційних зв`язків, протиправність дій Замовника, необ`єктивне та упереджене визначення переможця, наявність алгоритму дій між Замовником та Переможцем щодо усунення невідповідностей, а також централізованість організації дій з боку окремих осіб з керівництва АРМА.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 22.08.2025 № 12967-р/пк-пз було відмовлено ТОВ «ЗАВ Полтава» у задоволенні скарги від 11.08.2025 № UA-2025-05-13- 011421-a.с 5 (а.с. 115-122, т.1).
Отже, за результатами проведення процедур закупівлі відповідача 2 визначено таким, що відповідає кваліфікаційним критеріям, установленим у тендерній документації, а також відповідно до статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» відсутні підстави для відмови учаснику в участі у процедурі закупівлі, тому відповідача 2 визнано переможцем.
04.09.2025 між відповідачем 1 (Установник управління) та відповідачем 2 (Управитель) укладено спірний Договір (а.с. 59-70, т.1).
Відповідно до пункту 1.1 Договору, в порядку та на умовах Договору управління, Установник управління передає Управителю на певний строк, визначений у пункті 1.3 розділу 1 Договору управління, нерухоме майно, визначене у Переліку активів, що передаються в управління, що є невід`ємною частиною Договору в управління, а Управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах Установника управління (код ДК 021:2015 99999999-9 не відображене в інших розділах).
Згідно з додатком до Договору управління до управління відповідача 2 передано активи: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2.
01.10.2025 складено акти приймання-передачі активів, відповідно до яких АРМА прийнято Активи від прокурора та передано від АРМА відповідачу 2. 
Водночас 17.10.2023 між позивачем, як Орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП», як Орендарем, укладено Договір оренди нежитлових приміщень №Є-100 від 17.10.2023, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне володіння та користування (далі за текстом - оренда) нежитлові приміщення (далі за текстом - приміщення, об`єкт оренди), що знаходяться в офісному центрі за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 2 (а.с. 160-163, т.1).
Згідно з пунктом 5.1. Договору оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023 орендна плата складається з: основної та змінної частини (компенсація використаної електроенергії).
Відповідно до пункту 5.2. Договору оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023 основна орендна плата (основна частина орендної плати) визначається сторонами у Договірній ціні до цього Договору (Додаток № 2).
Згідно з Договірною ціною, у редакції від 01.04.2025 (а.с. 173 зворотній бік т.1), до Договору оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023 для об`єктів оренди, передбачених Специфікацією до Договору, розмір основної орендної плати для вестибюля становить 330,25 грн, у т.ч. ПДВ за 1 метр квадратний, та для 1 поверху становить 400,00 грн, у т.ч. ПДВ за 1 метр квадратний, за календарний місяць. Для решти об`єктів оренди, передбачених Специфікацією до Договору, розмір основної орендної плати становить 300,25 грн, у т.ч. ПДВ за 1 метр квадратний, за календарний місяць.
Пунктом 5.4. Договору оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023 встановлено, що основна орендна плата нараховується та сплачується на підставі цього Договору в безготівковому порядку за повний місяць оренди на рахунок Орендодавця не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем оренди. Допускається оплата частинами та внесення попередньої оплати.
За актами здачі-приймання робіт (надання послуг) та платіжними інструкціями ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» виконувало свої зобов`язання за Договором оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023.
Разом з тим, листом № 352-1 від 20.10.2025 ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» (а.с. 133 т.1) повідомило позивача про те, що у проміжок часу з 06.10.2025 до 17.10.2025 будівлею за адресою м. Полтава, вул. Європейська, 2, заволоділо Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЄДЖЕР ПЛЮС», яке як на підставу таких дій послалося на Договір управління активами (майном) від 04.09.2025 та Акт приймання-передачі Активів в управління від 01.10.2025.
ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» втратило доступ до орендованих згідно з Договором оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023 приміщень за адресою м. Полтава, вул. Європейська, 2, та можливість їх використання в господарській діяльності.
З огляду на вищевказане, ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» вимагало забезпечити належне виконання позивачем зобов`язань за Договором та відновлення порушених прав ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» шляхом відновлення доступу ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» до орендованих приміщень будівлі за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 2, та усунення перешкод у їх використанні. ТОВ «АУТСТАФ СЕРВІС ГРУП» повідомило, що в іншому разі не буде підписувати акти приймання-передачі наданих послуг та не буде проводити оплати згідно з Договором, з огляду на ненадання послуг за Договором оренди нежитлових приміщень № Є-100 від 17.10.2023 , до моменту усунення вищевказаних порушень та перешкод.
У заяві про уточнення позову (уточнення позовних вимог) позивач зазначив про понесені збитки у розмірі 957 942,89 грн, які полягають у не отримані основної (постійної) частини орендної плати та змінної частини орендної плати - компенсації комунальних послуг (електрична енергія) (офісний центр Європейська, 2) за листопад 2025 року, про що позивачем складено довідку №111 від 29.12.2025 (а.с. 159, т.1). 
Позивач вважає, що укладений між відповідачами 1 та 2 Договір є нікчемним, а тому звернувся до суду із даним позовом про застосування наслідків недійсності шляхом солідарного стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь позивача 957 942,89 збитків та усунення перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні його майном шляхом заборони відповідачам 1 та 2 здійснювати заходи управління активами. 
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист. 
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частин 1, 2 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 1 статті 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як встановлено судом, і зазначене не спростовано учасниками справи, Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 16.08.2023 у справі №761/29074/23, яка набрала законної сили 22.08.2023, наклав арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (позивач у даній справі), зокрема, на об`єкти нерухомого майна: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2 (а.с. 27-29, т.1).
Відповідно до положень статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів. 
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Доводи позивача про невмотивованість вказаної ухвали, як і не повідомлення підозри жодній особі у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023, не заслуговують на увагу суду, оскільки не є предметом дослідження уданому провадженні. 
Шевченківський районний суд міста Полтави ухвалою від 09.09.2025 у справі №554/12110/24 відмовив у задоволенні клопотання адвоката Щербакова Євгенія Анатолійовича про часткове скасування арешту з майна, накладеного ухвалою суду від 16.08.2023. 
У мотивувальній частині ухвали Шевченківський районний суд міста Полтави зазначив, що, оскільки в ухвалі про арешт майна не встановлено заборони, обмеження права розпоряджатися або користуватися арештованим майном, то такий арешт передбачає лише відчуження відповідного майна. 
Згідно абзацу 7 частини 6 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.
Відповідно до частини 7 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України у випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті, слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до слідчого судді Вищого антикорупційного суду, або до суду під час судового провадження, яке розглядається згідно із статтями 171-173 цього Кодексу. Прокурор у випадку, передбаченому абзацом сьомим частини шостої цієї статті, не пізніше наступного робочого дня з моменту постановлення ухвали слідчого судді, суду надсилає копію цієї ухвали Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, із зверненням щодо прийняття активів, а також вживає невідкладних заходів щодо передачі цих активів Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.05.2025 у справі №903/421/24 виснувала, що управління арештованим майном АРМА має характер строкового повноваження спеціального призначення, яке виникає на підставі судового рішення або згоди власника. Воно має ознаки тимчасовості (діє до моменту скасування арешту або завершення провадження) та цільового характеру (служить для збереження майна). При цьому управитель відповідно до частини третьої статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління.
Отже, управління активами, переданими відповідно до положень статті 100 КПК України і Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», не є тотожним або рівнозначним за правовим змістом праву власності, передбаченому статтями 316 та 317 ЦК України.
Наведене також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.12.2025 у справі № 922/546/25.
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначив порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 активи (наведені вище об`єкти нерухомого майна) передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених статтями 19, 21 Закону, а частина перша статті 19 Закону передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
02.10.2023 Офіс Генерального прокурора надіслав на адресу АРМА ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23, якою визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству (код 41037901) для здійснення заходів з управління ними, зокрема, об`єкти нерухомого майна, які на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (позивач у даній справі), а саме: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2 (а.с. 235, т.1).
Пунктами 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» унормовано, що активи - кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнені за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Управління активами - діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Статтею 19 наведеного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління.
Управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Управління активами, зазначеними у частині першій цієї статті, здійснюється на умовах ефективності, а також збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості. Управитель має право на плату (винагороду), а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв`язку з управлінням активами, що відраховуються безпосередньо з доходів від використання прийнятих в управління активів. Управитель не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління.
Таким чином, управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
З метою проведення конкурсного відбору управителя арештованими активами, Національне агентство оприлюднило на веб-порталі Уповноваженого органу оголошення щодо проведення процедури закупівлі - відкриті торги з особливостями, номер оголошення: UA-2025-05-13-011421-a,
За результатами проведення процедур закупівлі відповідача 2 визначено таким, що відповідає кваліфікаційним критеріям, установленим у тендерній документації, а також відповідно до статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» відсутні підстави для відмови учаснику в участі у процедурі закупівлі, тому відповідача 2 визнано переможцем.
04.09.2025 між відповідачами 1 та 2 укладено спірний Договір. 
Позивач як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції наполягає на тому, що Договір є нікчемним. 
Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі укладення договору з порушенням строків, передбачених частинами п`ятою і шостою статті 33 та частиною сьомою статті 40 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону; якщо назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником не відповідає товарам, роботам чи послугам, що фактично закуплені замовником.
Аналогічні за змістом положення містяться у підпунктах 4, 5 пункту 21 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178. 
Згідно частин 5, 6 статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» з метою забезпечення права на оскарження рішень замовника до органу оскарження договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю.
Замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем процедури закупівлі, протягом строку дії його пропозиції, не пізніше ніж через 20 днів з дня прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації та тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. У випадку обґрунтованої необхідності строк для укладання договору може бути продовжений до 60 днів.
У разі подання скарги до органу оскарження після оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю перебіг строку для укладання договору про закупівлю призупиняється.
Судом встановлено, що відповідача 2 визнано переможцем процедури закупівлі 06.08.2025, 11.08.2025 інший учасник закупівель - ТОВ «ЗАВ Полтава» подало скаргу до Антимонопольного комітету України, тобто спливло 5 днів.
Антимонопольний комітет України рішенням №12967-р/пк-пз відмовив ТОВ «ЗАВ Полтава» у задоволенні скарги від 11.08.2025, яке оприлюднено на сайті Prozorro 26.08.2025 об 18 год. 32 год (https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-13-011421-a/complaints). 
04.09.2025 відповідачі 1 та 2 уклали Договір, тобто у межах 15 денного строку, визначеного Законом України «Про публічні закупівлі». 
Відповідно до змісту частини 2 статті 21 Закону України «Про публічні закупівлі» оголошення про проведення відкритих торгів повинно містити наступну інформацію, зокрема, назву предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником (у разі поділу на лоти такі відомості повинні зазначатися стосовно кожного лота) та назви відповідних класифікаторів предмета закупівлі і частин предмета закупівлі (лотів) (за наявності).
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15.04.2020 №708 затверджено Порядок визначення предмета закупівлі, який встановлює, як замовники повинні класифікувати та описувати свої закупівлі (товари, роботи, послуги) з використанням Єдиного закупівельного словника (ДК 021:2015) для забезпечення прозорості, стандартизації та дотримання вимог законодавства про публічні закупівлі.
Вказаний Порядок встановлює правила визначення замовником предмета закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» із застосуванням показників цифр основного словника національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» (далі - ЄС), затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2025 №1749, а також особливості визначення предмета закупівлі для окремих товарів, робіт і послуг.
ЄЗС призначений замовникам державних закупівель для описування в повідомленнях про запрошення до участі в торгах (тендерах) предмета державних закупівель, а також вітчизняним товаровиробникам і надавачам послуг для пошуку тендерних пропозицій як у межах, так і поза межами України.
Листом Мінекономіки від 03.09.2020 № 3304-04/53972-06 «Щодо визначення предмета закупівлі та розміщення інформації про предмет закупівлі в електронній системі закупівель» роз`яснено: «Предмет закупівлі товарів і послуг визначається згідно з пунктами 21 і 34 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» а за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника.
Єдиний закупівельний словник базується на системі кодів, що мають ієрархічну структуру і складаються з дев`яти цифр. Код складається з восьми цифр.
Предмет закупівлі товарів і послуг згідно з Порядком має визначатися за показником четвертої цифри, тобто за класом. Клас вказують перші чотири цифри (XXXX0000-У). Натомість перші три цифри визначають групу.
Цифра « 0» при визначенні за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника розміщується 5-8 цифрами коду. У разі якщо цифра « 0» стоїть четвертою цифрою у коді, то значущим є перші три цифри, які означають показник третьої цифри - групу, а не клас.
Отже, якщо четвертою цифрою в коді є цифра « 0», то в такому випадку клас в коді відсутній.
У разі якщо предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, у електронній системі закупівель технічно реалізована можливість обрання замовником показника « 99999999-9 Не визначено».
Отже, код 99999999-9 «Не відображене в інших розділах» в публічних закупівлях використовується для товарів, робіт чи послуг, які не мають чіткого 4-значного коду або стосуються відшкодування витрат, коли їх складно віднести до конкретного розділу.
Враховуючи, що специфіку предмета закупівлі, активи, які передаються в управління є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирано показник « 99999999-9 Не визначено».
Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 у справі №924/971/23 уточнила висновок стосовно недійсності та нікчемності правочину: «Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).
Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.». 
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.
Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2026 у справі №910/8323/25). 
Позивачем у спірних правовідносинах не доведено нікчемність Договору відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України. 
З огляду на встановлені судом обставини, позивачем не доведено суду нікчемності правочину в силу Закону, а тому у суду відсутні підстави для застосування наслідків нікчемного правочину шляхом солідарного стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь позивача збитків у розмірі 957 942,89 грн та усунення перешкод у здійсненні позивачем як власником майна права користування та розпоряджання своїм майном шляхом заборони відповідачам 1 та 2 здійснювати заходи з управління активами в саме: 1) об`єктом нерухомого майна: 27467931, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єктом нерухомого майна: 292568353101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, Опис об`єкта: Площа (га): 0.1198, Цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2, що належать позивачу на праві приватної власності, як майном, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023, провадження № 1-кс/761/18968/2023, справа № 761/29074/23.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.09.20245 у справі №914/2450/22 (914/3313/23) у пункті 32 зазначив: «Отже, зазначений Закон про АРМА визначає єдиною підставою для управління активами накладення на них арешту у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 19 Закону) без конкретизації мети такого арешту. Тобто встановлені у ч. 1 ст. 19 Закону про АРМА обов`язкові умови передачі активів в управління Агентству виникають у будь-якому разі при накладенні на ці активи арешту на підставі самого лише факту його застосування, навіть якщо у відповідному рішенні не конкретизовано виду застосованих заборон.». 
Водночас у пункті 41 вказаної постанови, на який посилається апелянт, зазначено: «Враховуючи зазначені норми Закону про АРМА в управління Агентству можуть передаватись та в управлінні можуть перебувати лише активи, які відповідають одночасно наступним умовам: - вони визнані речовим доказом; - на них накладено арешт у кримінальному провадженні; - арешт має передбачати заборону розпорядження (обов`язково), або користування майном (бажано); - їх сукупна вартість становить понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; - це не завдає шкоди кримінальному провадженню.».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у наведеній постанові суду касаційної інстанції не наведено правового висновку стосовно арешту із встановлення заборони розпорядження та/або користування таким майном, при цьому Верховний Суд прямо вказав, що обов`язкові умови передачі активів в управління Агентству виникають у будь-якому разі при накладенні на ці активи арешту на підставі самого лише факту його застосування, навіть якщо у відповідному рішенні не конкретизовано виду застосованих заборон. 
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, на яку посилається апелянт, містяться наступні висновки: « 56. … активи, на які накладено арешт у кримінальному провадженні та передано в управління АРМА, можуть одночасно перебувати в багатьох різних правових режимах (власність, оренда, застава, тощо).
57. Кожен з таких правових режимів регулюється окремим законом чи положенням закону, які покладають на суб`єктів відповідних правовідносин певні права та обов`язки.
58. Проте, стосовно АРМА таке майно існує виключно в одному правовому режимі - речового доказу, на який накладено арешт у кримінальному провадженні, щодо якого застосовано спеціальний порядок зберігання.
59. Арешт активів, які є речовими доказами та об`єктами ймовірної конфіскації, а також їх передача в управління АРМА на підставі ухвали слідчого судді (суду) є діями, які здійснюються з метою досягнення завдань кримінального провадження.
60. Саме ухвала про арешт активів є тим самим рішенням органу судової влади, яке тимчасово позбавляє власника відповідних прав.
61. З моменту арешту активів їх власник тимчасово позбавлений права визначати їхню долю, самостійно ними користуватися, в тому числі передавати їх в тимчасове володіння чи користування третім особам.
62. Ухвала про передачу активів в управління АРМА є визначеним слідчим суддею спеціальним порядком зберігання речових доказів, яким забезпечується виконання ухвали про арешт цих активів.
63. Таким чином, з постановленням слідчим суддею ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління АРМА, виключно останнє уповноважується здійснювати права володіння, розпорядження та користування щодо цього майна.
64. Тобто, лише АРМА має юридично забезпечену можливість бути в безпосередньому фактичному зв`язку з відповідними речовими доказами, вилучати корисні властивості з цього майна, визначати долю цих активів шляхом, зокрема, їх передачі в управління.
65. Враховуючи специфічний правовий статус речового доказу у кримінальному провадженні, а також суть накладеного арешту та головне призначення Національного агентства, АРМА не є правонаступником жодних прав чи обов`язків власника активів за будь-якими правочинами та перед будь-якими третіми особами. Чинним законодавством не передбачено процедури, механізму чи якоїсь іншої можливості, за яких АРМА може стати кредитором чи боржником у зобов`язаннях власника активів за будь-якими правочинами та перед будь-якими третіми особами.
66. У зв`язку з цим, будь-які правочини (договори), укладені власником активу з третіми особами, не мають жодної зобов`язальної сили для АРМА та/або обраного ним професійного управителя.». 
При цьому, висновків стосовно арешту із встановлення заборони розпорядження та/або користування таким майном наведена постанова суду касаційної інстанції не містить, апелянт самостійно в апеляційній скарзі наводить свої міркування та аналіз поняття арешту активу, накладеного у рамках кримінального провадження. 
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 25.02.2021 у справі №910/800/19, від 08.06.2021 у справі №910/11203/20, від 15.07.2021 у справі №826/17153/18, від 31.05.2022 у справі №910/20577/20, від 22.12.2022 у справі №640/8916/20 необхідною умовою для управління майном є наявність чинних ухвал суду (слідчого судді) про: 1) арешт майна; 2) передачу арештованого майна в управління АРМА.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 31.05.2022 у справі №910/20577/20 виснував: «Саме ухвала про арешт активів є тим самим рішенням органу судової влади, яке тимчасово позбавляє власника відповідних прав.
З моменту арешту активів право власності власника цих активів є тимчасово обмеженим: власник тимчасово позбавляється прав володіння, розпорядження та користування майном, не може самостійно визначати долю активів, самостійно ними користуватися, зокрема передавати їх в тимчасове володіння чи користування третім особам.
Ухвала слідчого судді (суду) про передачу активів в управління Національному агентству є визначеним слідчим суддею (судом) спеціальним порядком зберігання речових доказів, яким забезпечується виконання ухвали про арешт цих активів.».
У спірних правовідносинах Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 16.08.2023 у справі №761/29074/23, яка набрала законної сили 22.08.2023, наклав арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (позивач у даній справі), зокрема, на об`єкти нерухомого майна: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2. 
При цьому не встановлення в ухвалі про арешт заборони розпорядження та/або користування таким майном, не нівелює факту накладення такого арешту. 
Згідно частини 5 статті 173 Кримінального процесуального кодексу України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:
1) перелік майна, на яке накладено арешт;
2) підстави застосування арешту майна;
3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення;
4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно;
5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.
Отже, слідчий суддя, суд може встановити заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення. 
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначив порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 активи (наведені вище об`єкти нерухомого майна) передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених статтями 19, 21 Закону, а частина перша статті 19 Закону передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
02.10.2023 Офіс Генерального прокурора надіслав на адресу АРМА ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23, якою визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству (код 41037901) для здійснення заходів з управління ними, зокрема, об`єкти нерухомого майна, які на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» (позивач у даній справі), а саме: 1) об`єкт нерухомого майна: 27467931, тип об`єкта: громадська будівля, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 5107,8, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2; 2) об`єкт нерухомого майна: 292568353101, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: 5310137000:15:003:0446, опис об`єкта: площа (га): 0,1198, цільове призначення: для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Фрунзе, буд. 2.
Так чином, з моменту арешту активів право власності власника цих активів є тимчасово обмеженим: власник тимчасово позбавляється прав володіння, розпорядження та користування майном, не може самостійно визначати долю активів, самостійно ними користуватися, зокрема передавати їх в тимчасове володіння чи користування третім особам.
30.07.2025, з набранням чинності Закону України від 18.06.2025 №4503-ІХ, Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» доповнено статтею 18-1 наступного змісту: «Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову, лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує поріг, встановлений частиною шостою статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, та якщо це забезпечить можливість збереження їхньої економічної вартості.
Для визначення можливості здійснення ефективного управління активом та збереження його економічної вартості Національне агентство за зверненням прокурора здійснює ідентифікацію активу.
Звернення прокурора надсилається до Національного агентства разом з копією ухвали про арешт майна, яке може бути передано в управління Національного агентства.
У зверненні прокурора обов`язково зазначаються перелік і види активів, що можуть бути передані в управління Національного агентства.
До звернення прокурора додаються документи, які підтверджують право власності на активи, що можуть бути передані в управління, звіт про оцінку майна чи інші документи, які підтверджують вартість такого активу, документи, що містять технічні характеристики активу, відомості про його місцезнаходження, економічний стан, наявні обтяження, відомості про особливі умови зберігання чи поводження з активом, інші наявні в розпорядженні прокурора документи, фото- та відеоматеріали, які дають змогу ідентифікувати актив.
Такі документи додаються до звернення прокурора у разі їх наявності та якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Форма звернення прокурора, порядок визначення вартості активу для звернення прокурора щодо можливого здійснення управління активом і збереження його економічної вартості та перелік документів, що підтверджують вартість активу, затверджуються спільними наказами Офісу Генерального прокурора та Національного агентства.
На письмову вимогу прокурора власник, володілець або користувач активу, на який у кримінальному провадженні накладено арешт, зобов`язаний надати прокурору та/або представникам Національного агентства безперешкодний доступ до такого активу. Представник власника, володільця або користувача активу має право бути присутнім під час проведення обстеження (огляду) та документування фізичного стану активу.
Невиконання відповідним власником, володільцем або користувачем арештованого активу обов`язку, передбаченого абзацом шостим цієї частини, тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Під час здійснення ідентифікації активу Національне агентство встановлює характеристики активу як об`єкта правовідносин, визначає суб`єктів, наділених правами щодо активу, виявляє наявність обтяжень, арештів, застав або інших правових обмежень, встановлює ринкову вартість активу на підставі документів про його оцінку та інших наявних документів, визначає економічний потенціал активу шляхом визначення потенційних джерел доходів, які можуть бути отримані від управління активом, та здійснює попередній аналіз витрат на зберігання, управління та обслуговування активу.
У ході проведення ідентифікації активу у вигляді майна Національне агентство проводить обстеження (огляд) та документування фізичного стану активу за його місцезнаходженням, здійснює збір даних та відомостей, які підтверджують характеристики активу, його фото- і відеофіксацію.
Під час здійснення заходів, передбачених цією статтею, Національне агентство може також формувати пули активів, які відображаються у висновку щодо можливості здійснення управління активом та плані управління активом.
За результатами проведення ідентифікації активу Національне агентство готує висновок щодо можливості здійснення управління активом відповідно до вимог цього Закону, зокрема щодо можливості збереження економічної вартості активу, та направляє його прокурору. Методика визначення можливості здійснення управління активом та форма висновку затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Строк проведення ідентифікації активу та надання висновку щодо можливості здійснення ефективного управління активом становить 10 робочих днів з дня отримання Національним агентством звернення прокурора.
У разі якщо проведення ідентифікації активу та надання висновку щодо можливості здійснення ефективного управління активом потребує аналізу великого обсягу інформації або вжиття додаткових заходів для встановлення відомостей про актив, Національне агентство може продовжити строк розгляду звернення до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку Національне агентство повідомляє прокурора в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання звернення.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4503-ІХ установлено, що Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом проводить комплекс заходів, спрямованих на ідентифікацію активів, переданих йому в управління до набрання чинності цим Законом, які станом на день набрання чинності цим Законом не передані в управління управителям, з метою встановлення їхніх характеристик та особливостей, визначення їхньої ринкової вартості, економічного потенціалу та можливості здійснення ефективного управління ними і збереження їхньої економічної вартості. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оголошення про проведення відкритих торгів UA-2025-05-13-011421-a оприлюднено 13.05.2025, із встановленням кінцевого строку подання тендерних пропозицій до 21.05.2025, тендерна документація зі змінами оприлюднена 14.05.2025. 
Таким чином, зміни, внесені Законом України №4503-ІХ (набрав чинності 30.07.2025) до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки Закон №4503-ІХ не має зворотної дії в часі, вимога щодо ідентифікації активу стосується торгів, що будуть оголошені після набрання чинності змін, а не до їх внесення.
Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», у редакції чинній на дату проведення процедури закупівлі, активи, зазначені у частині першій цієї статті, прийняті Національним агентством в управління, підлягають оцінці, яка здійснюється визначеними за результатами конкурсу суб`єктами оціночної діяльності, та передачі в управління визначеним за результатами конкурсу юридичним особам або фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому законодавством про державні (публічні) закупівлі.
Як зазначає відповідач 1, при виборі суб`єкта оціночної діяльності АРМА керувалось своїм наказом від 23.03.2022 №78 «Про затвердження Порядку проведення конкурсного відбору суб`єктів оціночної діяльності», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13.05.2022 за №515/37851 (втрата чинності від 05.05.2026), яким не передбачено оприлюднення інформації щодо укладення договору з суб`єктами оціночної діяльності в системі Prozorro. 
Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Судові витрати відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на апелянта (позивача). 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 у справі №910/15660/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСО». 
4. Матеріали справи №910/15660/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений та підписаний суддями 26.08.2026.  

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова