Справа № 509/4143/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Кочко К.В.,
за участю секретаря судового засідання Савченко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

31.07.2025 р. до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» до ОСОБА_1 , в якій позивач просив стягнути з відповідачки прострочену заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 81 591,18 грн, 45 % річних у сумі 101 698,38 грн, інфляційні втрати у розмірі 22 062,74 грн, а також неустойку (плату за користування майном у зв`язку з його несвоєчасним поверненням) у сумі 446 221,65 грн. Загальний розмір заявлених до стягнення вимог становив 651 573,95 грн.
Під час розгляду справи представник позивача подав заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог. У зв`язку з цим позивач підтримав позов лише в частині стягнення неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу у розмірі 446 221,65 грн та понесених судових витрат.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка подала відзив, у якому зазначила про відсутність правових підстав для стягнення заявленої суми, посилаючись на власне тлумачення умов договору фінансового лізингу, порядку його припинення та правових наслідків такого припинення, а також на застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що наведені відповідачкою доводи є необґрунтованими, а заявлені позовні вимоги відповідають умовам договору, положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Цивільного кодексу України та усталеній практиці Верховного Суду.
Дослідивши матеріали справи, письмові докази, подані сторонами, та надавши їм оцінку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, суд дійшов таких висновків.
Представник позивача у призначене судове засідання не з`явився, однак завчасно подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, при цьому повністю підтримав позовні вимоги у заявленій частині.
Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Здійснюючи розгляд справи, суд виходить із положень статей 4, 5, 12, 76–81 та 89 ЦПК України, відповідно до яких кожна особа має право на судовий захист, сторони користуються рівними процесуальними правами, а кожна з них повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази оцінюються судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та безпосередньому дослідженні.
Судом встановлено, що 15.02.2018 між ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» та ОСОБА_1 було укладено Договір фінансового лізингу №180215-1/ФЛ-Ф-А.
Відповідно до умов зазначеного договору Лізингодавець зобов`язався придбати у власність визначений сторонами предмет лізингу та передати його Лізингоодержувачу у платне володіння і користування на встановлений договором строк, а Лізингоодержувач, своєю чергою, прийняв на себе обов`язок своєчасно сплачувати лізингові платежі та виконувати інші договірні зобов`язання. Після закінчення строку лізингу право власності на предмет лізингу переходить до Лізингоодержувача лише за умови виконання вимог договору.
На виконання умов договору 24.02.2018 сторонами було підписано Акт приймання-передачі, відповідно до якого ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» передало, а ОСОБА_1 прийняла у користування транспортний засіб Toyota RAV4, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Таким чином, факт передачі відповідачці предмета фінансового лізингу підтверджується належними письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи.
У подальшому відповідачка належним чином не виконувала свої грошові зобов`язання за договором, у зв`язку із чим Позивачем було реалізовано передбачене договором право на односторонню відмову від нього.
З цією метою ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» направило ОСОБА_1 повідомлення №1979 від 04.07.2022 про відмову від Договору фінансового лізингу №180215-1/ФЛ-Ф-А. Обставини отримання відповідачкою зазначеного повідомлення та припинення дії договору не є предметом спору між сторонами.
Внаслідок невиконання відповідачкою обов`язку зі сплати лізингових та інших платежів відповідно до умов договору і графіка платежів утворилася прострочена заборгованість.
Судом також встановлено, що 30.09.2022 між ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ПЛЮС» був укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги №30/09/22-1, за умовами якого новому кредитору були передані права вимоги за окремими договорами.
Надалі, 10.10.2022, між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ПЛЮС» та ТОВ «БЛ ЛІЗИНГ» укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги №10/10/22-1, відповідно до якого останньому також були передані права вимоги за окремими договорами.
Разом із тим матеріалами справи підтверджується, що власником предмета лізингу — автомобіля Toyota RAV4, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 — залишається саме ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ».
Оскільки після припинення договору відповідачка предмет лізингу власнику не повернула та фактично продовжує ним користуватися за межами території України, Позивач позбавлений можливості реалізувати свої правомочності власника щодо належного володіння, користування та розпорядження належним йому майном.
З огляду на невиконання відповідачкою умов договору фінансового лізингу ТОВ «БЛ ЛІЗИНГ» зверталося до суду з позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.02.2023 у справі №509/4535/22 відповідний позов було задоволено частково: з відповідачки стягнуто прострочену заборгованість за лізинговими платежами та частину заявлених штрафних санкцій. При цьому судом було встановлено факт укладення договору фінансового лізингу, передачі відповідачці предмета лізингу та наявності у неї заборгованості.
Водночас постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2025 у справі №509/4535/22 зазначене рішення було скасовано, а у задоволенні позову ТОВ «БЛ ЛІЗИНГ» відмовлено. Підставою такого рішення стало те, що договорами відступлення права вимоги до ТОВ «БЛ ЛІЗИНГ» не перейшло право вимагати повернення предмета лізингу. Апеляційний суд дійшов висновку, що таким правом наділене виключно ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» як законний власник майна.
Крім того, у мотивувальній частині зазначеної постанови апеляційний суд встановив юридично значимі обставини щодо неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу та підтвердив наявність у ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» відповідних прав вимоги до відповідачки.
Також судом враховано, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.03.2024 у справі №509/1725/23 позов ТОВ «БЛ ЛІЗИНГ» про вилучення предмета лізингу та стягнення неустойки було залишено без розгляду у зв`язку з відсутністю у зазначеного товариства належного права вимоги щодо повернення майна та стягнення відповідної неустойки.
Дослідивши матеріали справи, суд установив, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання за Договором фінансового лізингу, зокрема в частині своєчасної та повної сплати лізингових платежів. Допущене прострочення тривало понад тридцять календарних днів, що відповідно до умов договору надало ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» право на односторонню відмову від нього.
З метою реалізації зазначеного права Позивачем було направлено на адресу відповідачки Повідомлення №1979 від 04.07.2022 про відмову від Договору фінансового лізингу. У цьому повідомленні Лізингодавець повідомив про припинення договірних відносин та запропонував відповідачці не пізніше 12.07.2022 включно або погасити наявну прострочену заборгованість за лізинговими й іншими платежами, або повернути предмет лізингу його власнику.
Як встановлено судом, вимоги, викладені у зазначеному повідомленні, відповідачкою виконані не були: прострочена заборгованість не погашена, а предмет лізингу у визначений строк власнику не повернутий.
Обставини неналежного виконання ОСОБА_1 умов Договору фінансового лізингу, а також факт прострочення виконання грошових зобов`язань підтверджені постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2025 у справі № 509/4535/22, яка набрала законної сили.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на момент укладення договору), правовідносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та поставку.
Згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі після припинення договору наймодавець має право вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.
Відповідні положення також закріплені у пункті 7.1.2 Загальних умов Договору фінансового лізингу, яким сторони погодили, що у разі неповернення або несвоєчасного повернення предмета лізингу Лізингоодержувачем чи іншою особою, якій такий предмет був переданий у користування, останній зобов`язаний сплатити Лізингодавцю неустойку у розмірі, визначеному частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Крім того, зазначеним пунктом договору сторони погодили порядок визначення розміру такої неустойки. Зокрема, її нарахування здійснюється із застосуванням середньоденної лізингової плати, яка обчислюється шляхом ділення загальної суми лізингових платежів, визначених графіком платежів за період користування предметом лізингу до моменту нарахування неустойки, на кількість календарних днів такого користування.
Враховуючи встановлені судом обставини, умови укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу, погоджений сторонами Графік сплати лізингових платежів, а також приписи частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, суд доходить висновку, що заявлений Позивачем розрахунок є обґрунтованим, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка (плата) за несвоєчасне повернення предмета лізингу за період з 03.10.2023 по 28.07.2025 у загальному розмірі 446 221,65 грн.
Суд не приймає доводи відповідачки щодо тотожності цього спору справі № 509/3226/24 з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, після залишення позивачем частини заявлених вимог без розгляду предметом розгляду у цій справі є виключно вимога про стягнення з відповідачки неустойки (плати) за несвоєчасне повернення предмета лізингу у розмірі 446 221,65 грн, нарахованої за період з 03.10.2023 по 28.07.2025.
Натомість у справі № 509/3226/24 предметом судового розгляду є, зокрема, вимога про стягнення неустойки за інший період прострочення, а саме з 13.07.2022 по 02.10.2023, у сумі 299 941,47 грн.
Таким чином, хоча в обох справах заявлено вимоги про стягнення неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу, вони стосуються різних періодів прострочення, що виключає їх тотожність. Відповідно, позовні вимоги ґрунтуються на різних фактичних обставинах та потребують встановлення різного обсягу доказів.
Оцінюючи заяву відповідачки про застосування спеціальної позовної давності, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки, тоді як пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України встановлено спеціальний однорічний строк для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Разом із тим суд враховує, що спірна вимога виникла не у зв`язку зі стягненням договірної неустойки у вигляді штрафу чи пені, а випливає із спеціального правового регулювання відносин фінансового лізингу.
Так, право Лізингодавця на стягнення плати за несвоєчасне повернення предмета лізингу передбачене частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пунктом 2 частини четвертої статті 21 Закону України «Про фінансовий лізинг», а також пунктом 7.1.2 Договору фінансового лізингу.
За своєю правовою природою така неустойка є самостійним видом майнової відповідальності, що застосовується у разі неправомірного користування майном після припинення договору. Її призначення полягає у компенсації власнику плати за фактичне користування належним йому майном після виникнення обов`язку щодо його повернення.
Саме тому зазначена вимога не може бути прирівняна до штрафу чи пені у розумінні статті 549 та пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, а положення про спеціальну однорічну позовну давність до спірних правовідносин не застосовуються.
Суд також бере до уваги, що право Лізингодавця на стягнення такої плати виникає лише після припинення договору фінансового лізингу та невиконання Лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення предмета лізингу.
Як встановлено матеріалами справи, Договір фінансового лізингу був припинений внаслідок односторонньої відмови Лізингодавця через допущене відповідачкою прострочення виконання грошових зобов`язань понад тридцять календарних днів, після чого остання предмет лізингу власнику не повернула.
Отже, суд доходить висновку, що заявлена Позивачем вимога про стягнення 446 221,65 грн неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу є самостійною майновою вимогою, до якої застосовується загальна трирічна позовна давність. Підстав для застосування спеціального однорічного строку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, суд не вбачає.
У зв`язку з наведеним доводи відповідачки про пропуск Позивачем строку позовної давності є необґрунтованими та відхиляються судом.
Оцінюючи доводи відповідачки про припинення її обов`язків у зв`язку із закінченням строку лізингу, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на момент укладення Договору) за договором фінансового лізингу лізингодавець набуває у власність визначене лізингоодержувачем майно та передає його останньому у володіння і користування на визначений договором строк, який не може бути меншим одного року, за встановлену сторонами плату.
Згідно з частиною другою статті 6 зазначеного Закону строк лізингу є однією з істотних умов договору фінансового лізингу.
Аналогічний підхід закріплений і в частині першій статті 292 Господарського кодексу України, відповідно до якої лізинг є видом господарської діяльності, що полягає у передачі майна лізингоодержувачу у виключне володіння та користування на визначений договором строк за умови внесення періодичних лізингових платежів.
Відповідно до частини першої статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона передає або зобов`язується передати другій стороні майно у володіння та користування на певний строк і за встановлену договором плату.
Як встановлено судом, пунктом 5.1 Договору фінансового лізингу сторони погодили строк користування предметом лізингу тривалістю 60 місяців. Відповідно до Графіка сплати лізингових платежів цей строк закінчився 16.05.2024.
Частиною першою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що порядок сплати лізингових платежів визначається договором сторін.
При цьому відповідно до пункту 2.2 Загальних умов Договору сторони погодили, що лізингові платежі не включають покупної ціни предмета лізингу та є виключно платою за користування ним, у зв`язку з чим не підлягають поверненню.
Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансовий лізинг віднесений до фінансових послуг. За своєю правовою природою лізингодавець надає лізингоодержувачу фінансову послугу, а останній сплачує її вартість шляхом внесення лізингових платежів протягом погодженого сторонами строку користування предметом лізингу.
Отже, строк користування транспортним засобом Toyota RAV4, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , переданим ОСОБА_1 за Договором фінансового лізингу № 180215-1/ФЛ-Ф-А від 15.02.2018, закінчився 16.05.2024.
Разом із тим закінчення строку лізингу саме по собі не припиняє обов`язок Лізингоодержувача щодо повернення предмета лізингу.
Так, відповідно до пункту 7 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач зобов`язаний після закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового припинення договору чи в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу повернути його Лізингодавцю у стані, в якому майно було отримано, з урахуванням нормального фізичного зносу або в іншому стані, визначеному договором.
Водночас пунктом 5 частини другої статті 10 зазначеного Закону передбачено обов`язок Лізингодавця прийняти предмет лізингу після закінчення строку користування або дострокового припинення договору.
Таким чином, після припинення права користування предметом лізингу у Лізингоодержувача виникає безумовний обов`язок повернути належне Лізингодавцю майно, якщо право власності на нього не було набуте на підставах, передбачених законом або договором.
Судом встановлено, що у даному випадку Договір фінансового лізингу № 180215-1/ФЛ-Ф-А був достроково припинений на підставі Повідомлення про відмову від Договору № 1979 від 04.07.2022 у зв`язку з істотним порушенням відповідачкою своїх договірних зобов`язань. При цьому остання не виконала умов Договору, необхідних для набуття права власності на предмет лізингу, та не погасила наявну заборгованість.
За таких обставин доводи відповідачки про те, що закінчення строку лізингу виключає її обов`язок щодо повернення предмета лізингу або звільняє її від відповідальності за його неповернення, є безпідставними, не ґрунтуються на положеннях Закону України «Про фінансовий лізинг» та умовах укладеного між сторонами Договору, а тому судом відхиляються.
Оцінюючи доводи відповідачки щодо наявності форс-мажорних обставин як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених договором або законом.
Разом із тим сам по собі факт існування форс-мажорних обставин не звільняє особу від відповідальності автоматично.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду неодноразово наголошувала, що сертифікат Торгово-промислової палати України не має наперед встановленої доказової сили та підлягає оцінці судом разом з іншими доказами у справі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та від 07.06.2023 у справі № 906/540/22.
Визнання сертифіката ТПП достатнім і безумовним доказом існування форс-мажорних обставин без оцінки інших доказів суперечило б принципу змагальності сторін та правилам оцінки доказів.
При цьому матеріали справи взагалі не містять сертифіката Торгово-промислової палати України, на який посилається відповідачка. Отже, відповідні твердження не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, відповідачка фактично посилається на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, яким констатовано, що військова агресія російської федерації проти України та запровадження воєнного стану є форс-мажорними обставинами.
Однак зазначений лист має загальний інформаційний характер, адресований невизначеному колу осіб («Всім, кого це стосується») та не містить висновку про неможливість виконання конкретного договірного зобов`язання певним суб`єктом господарювання.
Саме на це звернув увагу Верховний Суд у постановах від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 07.06.2023 у справі № 912/750/22 та від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22, зазначивши, що лист ТПП України від 28.02.2022 не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», не видається за зверненням конкретного суб`єкта та не підтверджує наявність форс-мажорних обставин щодо виконання конкретного договору.
Отже, сам факт запровадження воєнного стану не свідчить про неможливість виконання будь-якого договірного зобов`язання. Кожна особа, яка посилається на форс-мажор як на підставу звільнення від відповідальності, повинна довести існування причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та неможливістю належного виконання саме свого зобов`язання.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що обов`язок доведення наявності форс-мажорних обставин покладається саме на сторону, яка порушила договірне зобов`язання та посилається на такі обставини як на підставу звільнення від відповідальності. Натомість кредитор повинен довести лише факт порушення зобов`язання боржником, а не причини такого порушення. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 та 30.11.2021 у справі № 913/785/17, а також від 07.06.2023 у справі № 906/540/22.
Оскільки відповідачкою не надано жодного належного доказу, який би підтверджував існування саме для неї форс-мажорних обставин та їх безпосередній вплив на можливість виконання Договору фінансового лізингу, суд доходить висновку, що наведені нею доводи є необґрунтованими та не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності.
З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає доведеними позовні вимоги ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» про стягнення з ОСОБА_1 неустойки (плати за користування предметом лізингу після припинення договору) у розмірі 446 221,65 грн.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, стягнення з відповідача на користь позивача 446221,65 грн, понесені Позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з Відповідачки.
Керуючись статтями 2–13, 76–81, 141, 223, 258, 259, 263–265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БЕСТ ЛІЗИНГ» (03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17, код ЄДРПОУ 33880354) 446 221,65 грн неустойки (плати за користування предметом лізингу у зв`язку з його несвоєчасним поверненням).
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БЕСТ ЛІЗИНГ» судовий збір у розмірі 5354,65 грн.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кочко В.К.