П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 570/6026/25
Провадження № 22-ц/4815/1392/26

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Красовський О.О.
Рішення суду першої інстанції 
(повний текст) проголошено:
о 14 год. 32 хв. 13 квітня 2026 року
у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.
секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_2 – адвоката Філатової Алли Валеріївни та представника ОСОБА_1 – адвоката Харчука Василя Івановича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2026 року, 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2025 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 992 838, 92 гривні.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що протягом часу із 06 червня 2022 року по 06 травня 2025 року під час виконання військового обов`язку при захисті Батьківщини від російської збройної агресії він потрапив у полон до ворога. 
За відомостями у листі військової частини НОМЕР_1 від 09 жовтня 2025 року №690/764/ВихЗПІ виплата грошового забезпечення військовослужбовця за час із червня 2022 року по січень 2025 року здійснювалася на користь його матері – ОСОБА_2 . Отримана нею сума склала 3 992 838, 92 гривні.
Після звільнення з полону на його вимогу повернути грошові кошти відповідач відмовилася, знявши при цьому 29 липня 2025 року позивача з реєстрації за місцем спільного проживання сторін у АДРЕСА_1 , де був зареєстрований з січня 2006 року.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 894 338, 92 гривні грошових коштів, отриманих від військової частини НОМЕР_1 як грошове забезпечення військовослужбовця під час перебування у полоні.
В решті вимог позивачу відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 11 809, 20 гривень судового збору. 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для спарви, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права і фактично - порушенні норм процесуального права, просить його скасувати та відмовити ОСОБА_1 у позові. 
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що будь-якого суб`єктивного цивільного права позивача заявником порушено не було. При цьому суд сам визнав, що виплата ОСОБА_2 грошового забезпечення військовослужбовця здійснювалася на відповідній правовій підставі і з дотриманням порядку її надання.
Судом також зауважено на невстановленості тієї обставини, що відповідач знаходилася на утриманні ОСОБА_1 . Вона є членом сім`ї військовослужбовця, а спірні грошові кошти витрачені саме в інтересах сім`ї. Тому у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (постанова Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15).
Отже, якби відповідач отримувала спірні виплати після звільнення ОСОБА_1 з полону, тоді необхідно було б застосувати норму ст. 1212 ЦК України, адже особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли на підставі, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Звертає увагу, що судом не враховано ту обставину, що грошове забезпечення як члена сім`ї військовослужбовця відповідач отримувала виключно у період, коли ОСОБА_1 знаходився у полоні. На момент його повернення з полону жодних виплат вона не отримувала.
Щодо порушення норм процесуального права, то посилається на недодержання норм ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України стосовно обов`язку довести обставини, на які сторона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень, і оцінки доказів судом. 
Вважає помилково застосованими і норми ст. 6 Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року, постанову Кабінету Міністрів України №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх", постанову Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі №131/191/25, рішення Європейського суду з прав людини від 06 грудня 2007 року у справі "Воловик проти України", №15123/03.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не оспорюються, ОСОБА_1 з 08 грудня 2021 року прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Під час виконання військового обов`язку позивач потрапив у полон, де перебував з 06 червня 2022 року по 06 травня 2025 року, про що стверджується відповідною довідкою Служби безпеки України від 15.05.2025 № 34/П-981д.
З листа від 09.10.2025 № 690/764/ВихЗПі військової частини НОМЕР_1 вбачається, що згідно з пунктом 4 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Мінітсрів України від 30.11.2016 № 884, виплата грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 здійснювалася його матері – ОСОБА_2 за період з червня 2022 року по січень 2025 року. 
З листа військової частини НОМЕР_1 від 19.02.2026 № 690/6049 видно, що у військовій частині здійснювалися виплати грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_1 з червня 2022 року по січень 2025 року на користь його матері - ОСОБА_2 на підставі її заяви від 08 серпня 2022 року, яка надійшла на адресу військової частини. До заяви долучено: копія паспорта відповідача, довідка про присвоєння РНОКПП, свідоцтво про народження відповідача, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. 
Не заперечується сторонами і те, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до довідок про виконання реєстру зарахованих коштів на рахунки одержувачів АТ КБ «Приватбанк» платником військовою частиною НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_2 були зараховані такі грошові кошти:
19.11.2022 – 98500 гривень;
29.10.2022 – 98500 гривень;
30.12.2022 – 32571,24 гривень;
22.08.2022 – 31524,72 гривень;
12.12.2022 – 16139,81 гривень;
22.08.2022 – 99612,9 гривень;
13.10.2022 – 15998,95 гривень;
26.08.2022 – 98500 гривень;
21.09.2022 – 98500 гривень;
13.09.2022 – 15998,95 гривень;
11.11.2022 – 15998,95 гривень;
16.12.2022 – 98500 гривень;
Всього за 2022 рік – 720 345, 52 гривень.
13.03.2023 – 25079,02 гривень;
19.08.2023 – 98500 гривень;
23.06.2023 – 98500 гривень;
27.04.2023 – 98500 гривень;
22.07.2023 – 98500 гривень;
21.02.2023 – 98500 гривень;
15.12.2023 – 25079,02 гривень;
19.01.2023 – 98500 гривень;
25.04.2023 – 25079,02 гривень;
14.07.2023 – 25079,02 гривень;
13.10.2023 – 25079,02 гривень;
14.09.2023 – 25079,02 гривень;
16.01.2023 – 17322,66 гривень;
14.11.2023 – 25079,02 гривень;
13.05.2023 – 25079,02 гривень;
22.03.2023 – 98500 гривень;
12.08.2023 – 25079,02 гривень;
23.05.2023 – 98500 гривень;
14.02.2023 – 16273,71 гривень;
21.12.2023 – 98500 гривень;
27.10.2023 – 98500 гривень;
25.11.2023 – 98500 гривень;
29.12.2023 – 50158,04 гривень;
14.06.2023 – 25079,02 гривень;
22.09.2023 – 98500 гривень;
Всього за 2023 рік – 1 516 544,61 гривень.
17.01.2024 – 25079,02 гривень;
13.03.2024 – 25079,02 гривень;
24.01.2024 – 98500 гривень;
19.04.2024 – 98500 гривень;
22.08.2024 – 98500 гривень;
27.09.2024 – 98500 гривень;
24.06.2024 – 98500 гривень;
14.10.2024 – 25207,26 гривень;
20.05.2024 – 98500 гривень;
13.06.2024 – 25079,02 гривень;
15.07.2024 – 25079,02 гривень;
14.08.2024 – 25079,02 гривень;
25.11.2024 – 98500 гривень;
14.11.2024 – 25207,26 гривень;
30.12.2024 – 25079,02 гривень;
21.03.2024 – 98500 гривень;
14.02.2024 – 25079,02 гривень;
13.09.2024 – 25207,26 гривень;
30.12.2024 – 25079,02 гривень;
24.12.2024 – 98500 гривень;
13.05.2024 – 25079,02 гривень;
13.04.2024 – 25079,02 гривень;
22.10.2024 – 98500 гривень;
22.07.2024 – 98500 гривень;
21.02.2024 – 98500 гривень;
16.12.2024 – 25207,26 гривень;
Всього за 2024 рік – 1 533 619, 24 гривень.
21.01.2025 – 98500 гривень;
14.01.2025 – 25329,55 гривень;
Всього за 01/2025 – 123 829, 55 гривень. 
Отже, за весь час перебування позивача у полоні ОСОБА_2 було отримано: за 2022 рік – 720 345, 52 гривень + за 2023 рік – 1 516 544,61 гривень + за 2024 рік – 1 533 619, 24 гривень + за 01/2025 року – 123 829, 55 гривень = 3 894 338, 92 гривень. 
Вважаючи, що відповідач необґрунтовано відмовляє йому у поверненні одержаного грошового забезпечення за час перебування у полоні з червня 2022 року по січень 2025 року, чим порушує його суб`єктивне цивільне право на зазначені грошові кошти, у листопаді 2025 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 992 838, 92 гривні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки аналіз Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 № 884 свідчить, що грошове забезпечення залишається власністю військовослужбовця, який потрапив у полон, інтернований або зник безвісти. Батьки або інші особи (дружина, діти, тощо) лише отримують його за розпорядженням військовослужбовця або у визначених законом випадках – як визначені особи, але не стають його власниками.
При цьому грошове забезпечення, за загальним правилом, виплачується за рахунок асигнувань військової частини саме військовослужбовцю, який проходить військову службу. Підстав для подальшого утримання після звільнення позивача з полону його грошового забезпечення або підстав розпорядження отриманими грошовими коштами відповідач не довела. 
Отже, наявні законні підстави для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих від військової частини НОМЕР_1 як грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 під час його перебування у полоні, а тому позов задоволено.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Відповідно до ч.ч. 1-2, 6 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Норми пунктів 2, 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, передбачають, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 22 липня 2026 року у справі №211/3391/20 Верховний Суд досліджував правовідносини з того приводу, чи кошти, отримані батьком від військової частини як забезпечення зниклого безвісти сина, є особистою власністю військовослужбовця, а не доходом боржника, з якого мають утримуватися аліменти на молодшу дитину.
Так, Верховним Судом зроблено висновок, що "відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, яка була чинною на час визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім (наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 260 від 21 червня 2022 року), за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Верховний Суд вже підкреслював, що грошове забезпечення, за загальним правилом, виплачується за рахунок асигнувань військової частини саме військовослужбовцю, який проходить військову службу (постанова Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі № 131/191/25).
Грошове забезпечення безвісно відсутніх військовослужбовців може виплачуватися, зокрема: батькам військовослужбовця; військовослужбовцям з дня звільнення захоплених у полон або заручниками; включатися до складу спадщини.
У постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 682/2133/14-ц, від 15 червня 2022 року у справі №682/1277/20 (провадження №61-3614св22) зазначено, що отримання майна у власність у порядку спадкування не є тим видом доходу, який підлягає врахуванню під час розрахунку розміру та стягнення аліментів.
Разом з тим згідно з підпунктом «а» пункту 165.1.1 статті 165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума грошової допомоги, яка надається згідно із законом, указами Президента України та актами Кабінету Міністрів України членам сімей військовослужбовців, поліцейських чи осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які загинули (безвісно пропали) або померли під час виконання службових обов`язків та/або захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України".
Оскільки той факт, що держава виплачує грошове забезпечення членам сім`ї полоненого, не змінює правової природи цих коштів як власності самого військовослужбовця, тому суд попередньої інстанції правильно задовольнив позов, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 894 338, 92 гривні.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є членом сім`ї військовослужбовця, а спірні грошові кошти витрачені саме в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для пред`явлення кондикційного позову, то вони є необґрунтованими. Так, цим обставинам суд дав детальну і вичерпну оцінку, з чим погоджується і апеляційний суд.
Не можна погодитися як з такими, що не мають юридичного значення, і з покликаннями про те, що грошове забезпечення як члена сім`ї військовослужбовця відповідач отримувала виключно у період, коли ОСОБА_1 знаходився у полоні. 
Спростовуються правильністю висновків суду аргументи заявника про помилкове застосування норм матеріального права.
Не заслуговують на увагу твердження автора скарги про недодержання судом норм процесуального права.
Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би хибне розв`язання спірних правовідносин, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
З приводу аргументів про незастосування висновку у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі №131/191/25, то спірні правовідносини і права та обов`язки, які були предметом перегляду касаційним судом, відрізняються між собою обставинами справи, правовою природою і правовими характеристиками, а тому не є подібними та релевантними. 
В решті доводи апеляційної скарги колегією суддів також визнаються необґрунтованими, а тому відхиляються.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 08 вересня 2026 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.О.Гордійчук