Справа №589/2371/24 	
Номер провадження 22-ц/816/2182/26 	
Категорія - 42 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Черних О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал», яка подана його представником – адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною,
на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Лєвши С.Л. в м. Шостка,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
28 травня 2024 року позивачТовариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» (далі ТОВ «ФК «Фінтраст капітал») (до перейменування – ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») через підсистему «Електронний суд», звернулось до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 38 203,20 грн за договором № 5564865 про надання споживчого кредиту від 20 лютого 2022 року.
Свої вимоги мотивує тим, що між відповідачем та первісним кредитором було укладено договір про надання споживчого кредиту в електронній формі, на виконання умов якого відповідачу надано грошові кошти, однак останній належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. У подальшому право грошової вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу перейшло до позивача, який, посилаючись на наявність непогашеної заборгованості, просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу, нараховані проценти та понесені судові витрати.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь позивача заборгованість за договором № 5564865 про надання споживчого кредиту від 20 лютого 2022 року в розмірі 27 059,20 грн, судовий збір у сумі 1 715,79 грн, а також 7 083 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір про надання споживчого кредиту в електронній формі, який відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а кредитні кошти у розмірі 7 000 грн були фактично перераховані на належну відповідачу банківську картку. Суд дійшов висновку, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, унаслідок чого утворилась заборгованість. Разом із тим суд установив, що право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу, однак позивач безпідставно нарахував проценти за період, коли ще не набув статусу нового кредитора, у зв`язку із чим у цій частині позову відмовив. Враховуючи встановлені обставини та подані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 27 059,20 грн, а також судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
28 квітня 2026 року представник відповідача ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» – адвокат Крюкова М.В. подала до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» заборгованість за договором у розмірі 38 203,20 грн, сплачений судовий збір у сумі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача процентів за період з 22.09.2022 по 10.12.2022, незважаючи на встановлення факту укладення кредитного договору та існування заборгованості за ним. Скаржник зазначає, що проценти були нараховані у межах строку дії кредитного договору як плата за правомірне користування кредитними коштами, а не як штрафні санкції чи неустойка, тому вони підлягають стягненню відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства України.
На підставі договору факторингу № 29-05/2023-Фвід 29.05.2023 до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором у повному обсязі, включаючи як існуючу, так і майбутню вимогу щодо нарахування процентів. На думку апелянта, положення ст. 1078 ЦК України покладають на боржника обов`язок виконувати зобов`язання перед новим кредитором у тому ж обсязі та порядку, що й перед первісним кредитором, у зв`язку з чим нарахування процентів після відступлення права вимоги є правомірним. Крім того, відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, зазначену при укладенні кредитного договору.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, зокрема поденному детальному розрахунку заборгованості та картці обліку, які, на переконання скаржника, є належними і допустимими доказами розміру заборгованості. Апелянт вказує, що ним було здійснено розрахунок процентів за 80 календарних днів у розмірі 11 144 грн відповідно до умов договору, а також надано підтвердження загальної заборгованості відповідача за кредитним договором у сумі 38 203,2 грн.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам та наявним доказам, а норми матеріального і процесуального права були застосовані неправильно. Скаржник посилається на наявну судову практику апеляційних судів у подібних спорах, у яких підтверджено правомірність стягнення заборгованості та процентів за кредитними договорами після відступлення права вимоги за договором факторингу. У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та вирішити питання про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Узагальнені доводи та заперечення відзиву на апеляційну скаргу
 
Відповідач не скористався наданим йому частиною 1 статті 360 ЦПК України правом подати відзив на апеляційну скаргу у строк, встановлений судом апеляційної інстанції. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Водночас, відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
20 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі – ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено в електронному вигляді договір № 5564865 про надання споживчого кредиту від 20 лютого 2022 року (далі – договір № 5564865), відповідно до умов якого, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2 договору). Згідно з умовами договору позивач передав відповідачу кошти в сумі 7 000 грн на строк 360 днів. Відповідно до п. 1.5.1 договору № 5564865 стандартна процентна ставка становить 1,99 відсотків в день та застосовується у межах строку кредиту вказаного в п.1.4 договору. Згідно 1.5.2 договору № 5564865 знижена процентна ставка становить 0,01 % в день та застосовується відповідно до умов цього пункту. 
Договір № 5564865 підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором M740958 20.02.2022 о 09:10:44. 
Згідно з довідкою АТ «ПУМБ» № KHO-20.4/73 від 31.05.2023, АТ «ПУМБ» у межах співпраці з ТОВ «Авентус Україна» за договором «Про організацію взаємодії при прийманні платежів» № 01-19 від 15.08.2019 підтверджує зарахування коштів клієнтам згідно з переліком операцій, наведеним у додатку 1, зокрема 7 000 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 .
Відповідно до інформації, наданої АБ «Укргазбанк» листом № БТ-10517 від 11.08.2025, платіжна картка № НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 . За вказаною карткою закріплено рахунок № НОМЕР_2 , на який 21.02.2022 було зараховано грошові кошти у сумі 7000 грн шляхом р2р-переказу (а.с. 25).
Згідно з таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1 до договору № 5564865), строк кредитування ОСОБА_1 становить з 20.02.2022 до 15.02.2023.
Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за договором № 5564865 станом на 28.05.2023 заборгованість становить: основний борг – 7 000 грн, проценти – 20 059,20 грн, загальна заборгованість – 27 059,20 грн. Останній день нарахування процентів – 21.09.2022.
29 травня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» (Фактор) укладено договір факторингу № 29.05/23-Ф (далі – договір № 29.05/23-Ф), відповідно до умов якого, фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору.
До договору № 29.05/23-Ф долучено витяг з реєстру боржників (додаток № 1), відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «ФК «Фінтраст капітал»право вимоги заборгованості, зокрема до  ОСОБА_1 за договором № 5564865, на загальну суму 27 059,20 грн, з яких: 7 000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 20 059,20 грн – сума заборгованості за відсотками.
Згідно платіжного доручення № 536 від 02.06.2023 ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» сплатило ТОВ «Авентус Україна» 400 000,00 грн. плати за договором факторингу № 29.05/23-Ф від 29.05.2023.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Згідно із частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ – документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/3105/21 зроблено висновок, що використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (ст. 14, 18, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).
Висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора зроблено також і в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №623/2936/19.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 13 Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача, що, на підставі ст. 599 та ч. 1 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.
Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України в разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню в таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
При вирішенні спору судом враховується, що відповідач отримав кредитні кошти, був повідомлений про умови, правила та відсотки банку, однак належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що створило заборгованість.
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України)
Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
В апеляційні скарзі вказано, що у зв`язку з введенням воєнного стану та з метою врегулювання кредитних правовідносин з клієнтами, а також зменшення їх фінансового навантаження, ТОВ «Авентус Україна» було прийнято рішення про призупинення нарахування процентів та надання кредитних канікул за користування кредитними коштами в період з 25.02.2022 по 30.04.2022 за всіма кредитними договорами. 
У період з 01.05.2022 по 21.09.2022 було здійснено нарахування за стандартною процентною ставкою. Позивачем нараховано проценти за 80 календарних днів (22.09.2022 – 10.12.2022) в межах строку договору відповідно до наступного: 7000 грн * 1,99% = 139,3 грн*80 календарних днів = 11 144 грн.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до договору № 29.05/23-Ф, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» (позивачем) та ТОВ «Авентус Україна» 29.05.2023, а також витягу з реєстру боржників від 29.05.2023 до цього договору, право вимоги до  ОСОБА_1 було відступлено позивачу в загальному розмірі 27 059 грн 20 коп., з яких: 7000 грн – заборгованість за основною сумою кредиту та 20 059 грн 20 коп. – заборгованість за процентами. При цьому суд правильно встановив, що ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» (позивач) здійснив нарахування процентів за період, коли ще не набув статусу нового кредитора за договором відступлення права вимоги (за період з 22.09.2022 –10.12.2022).
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що право нарахування процентів переходить до нового кредитора виключно з моменту укладення договору відступлення права вимоги, а нарахування процентів можливе лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Оскільки у період з 22.09.2022 по 10.12.2022 позивач (ТОВ «ФК «Фінтраст капітал») не був фактором та не мав права вимоги до відповідача, нарахування процентів у сумі 11 144 грн є безпідставним. Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 27 059,20 грн, з яких 7000 грн – сума основного боргу та 20 059,20 грн – проценти за користування кредитом, а в іншій частині позову – про відмову.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Посилання позивача на судові рішення є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки фактичні обставини у наведених справах істотно відрізняються від обставин цієї справи. Зокрема, у справах, на які посилається позивач, право вимоги за договорами факторингу вже перейшло до фактора у межах строку дії кредитного договору, а тому до нового кредитора відповідно до статті 514 ЦК України перейшли усі права первісного кредитора, у тому числі право нараховувати проценти за користування кредитом. Саме з цих підстав суди дійшли висновку про правомірність нарахування фактором процентів у межах строку кредитування після переходу права вимоги. Натомість у цій справі проценти були нараховані позивачем за період до укладення договору факторингу та набуття ним статусу кредитора, що виключає можливість застосування зазначених правових висновків до спірних правовідносин. Окрім того, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 
 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення в оскаржуваній частині слід залишити без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст.368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Сумський апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал», яка подана його представником – адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною, залишити без задоволення.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -  	А.М. Худик	

Судді: В.І. Криворотенко 

О.М. Черних