КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 758/2509/26 Головуючий 1-ї інстанції: Денисов О.О. 
Провадження №33/824/3031/2026 Доповідач: Яковлева В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Яковлева В.С., з секретарем судового засідання - Пишковичем М.І., за участю: особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , захисника - адвоката Васильцова В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скарги особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 06 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В

Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомо, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2026 року у справі №758/2509/26, та провадження по справі про адміністративне правопорушенні закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП. 
На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що з вказаною постановою не погоджується у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також через порушення судом норм матеріального і процесуального права під час розгляду справи. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям справи за відсутністю в моїх діях складу адміністративного правопорушення визначеного ст.124 КУпАП.
Зазначає, суд безпідставно відхилив його пояснення щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди та не врахував надані ним докази, зокрема фотознімки місця події, характеру пошкоджень транспортних засобів та їх розташування безпосередньо після ДТП. Наголошує, що його пояснення, надані під час судового розгляду, повністю узгоджуються з первинними поясненнями, викладеними після ДТП, та не містять суперечностей.
Зазначає, що до моменту зіткнення рухався середньою смугою руху зі швидкістю близько 30-35 км/год, при цьому будь-які перешкоди в його смузі були відсутні. За його твердженням, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 рухався крайньою правою смугою з дещо більшою швидкістю та випереджав його транспортний засіб.
Апелянт стверджує, що діяв відповідно до вимог пункту 2.3.б Правил дорожнього руху України, був уважним, стежив за дорожньою обстановкою, не відволікався від керування та враховував складні дорожні умови, оскільки проїзна частина була вкрита снігом та ожеледицею. Також зазначає, що попереду нього не було транспортних засобів, тому питання дотримання безпечної дистанції у його випадку не виникало.
За доводами апелянта, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 раптово втратило керованість на слизькому дорожньому покритті, внаслідок чого його задня частина опинилася на траєкторії руху автомобіля апелянта. Після цього він негайно застосував екстрене гальмування, однак через малу відстань уникнути зіткнення не зміг та допустив наїзд передньою правою частиною свого автомобіля на праву бокову частину автомобіля ОСОБА_2 .
На підтвердження своїх доводів апелянт посилається на фотознімки пошкоджень транспортних засобів, які, на його думку, свідчать про те, що автомобіль ОСОБА_2 у момент зіткнення перебував поперек проїзної частини внаслідок розвороту, а удар прийшовся у його праву бокову частину. Водночас зазначає, що суд першої інстанції не надав цим доказам належної оцінки.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що його вина підтверджується схемою місця ДТП, та зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася о 06 год. 36 хв., тоді як протокол та схема були складені працівниками поліції лише близько 10 год. 20 хв., тобто майже через чотири години після події.
Звертає увагу, що на момент ДТП дорожня розмітка була повністю прихована сніговим покривом, тому він визначав межі смуги руху відповідно до вимог пункту 11.1 Правил дорожнього руху України, орієнтуючись на ширину проїзної частини, наявні колії та безпечні інтервали між транспортними засобами. На його переконання, суд не врахував зазначені обставини та безпідставно проігнорував фотознімки, які, на думку апелянта, підтверджують відсутність видимої дорожньої розмітки в момент пригоди.
Також апелянт зазначає, що після ДТП транспортні засоби були переміщені учасниками пригоди з метою усунення перешкод для руху інших транспортних засобів, а тому їх розташування, відображене у схемі ДТП, не відповідало фактичному розташуванню одразу після зіткнення. Крім того, вказує, що за час до прибуття працівників поліції дорожнє покриття зазнало змін внаслідок роботи снігоприбиральної техніки, обробки дороги реагентами та руху інших транспортних засобів, у зв`язку з чим на момент складання схеми стала видимою дорожня розмітка, якої не було видно під час ДТП.
У зв`язку з цим апелянт вважає, що схема місця ДТП не відображає фактичних дорожніх умов та взаємного розташування транспортних засобів на момент пригоди, а тому не може вважатися належним і допустимим доказом його вини.
Крім того, зазначає, що пояснення осіб, які не були допитані в судовому засіданні та не попереджалися про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, не можуть бути беззаперечними доказами вини особи. Зазначає, що ОСОБА_2 у судовому засіданні не допитувався та про таку відповідальність не попереджався.
На думку апелянта, протокол про адміністративне правопорушення, схема місця ДТП та інші наявні у справі докази не спростовують його доводів поза розумним сумнівом та не підтверджують порушення ним вимог пунктів 2.3.б та 12.1 Правил дорожнього руху України. У зв`язку з цим вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність його вини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.
Відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження у справі про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що судом першої інстанції дані вимоги закону у повній мірі було дотримано.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 2026 року о 06 годині 38 хвилин в м. Києві по вул. Набережно-Лугова, 4, водій керуючи транспортним засобом не обрав безпечну швидкість в межах установленої безпечної швидкості ураховуючи дорожню обстановку, не був уважним та вчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки в результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «ГАЗ», номерний знак (реєстраційний номер) НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , чим порушив п.2.3.б та п.12.1 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №585236 від 07 лютого 2026 року, який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП та яким зафіксовано час, місце та обставини вчинення правопорушення (а.с.2); даних схеми місця ДТП від 07 лютого 2026 року, яка складена у відповідності з вимогами Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС №1395 від 07.11.2015; схема підписана учасниками ДТП та на ній зафіксовано: місце зіткнення, ділянку дороги, на якій відбулось ДТП, дорожні знаки та дорожню розмітку; стан покриття проїзної частини, а також, пошкодження, які автомобілі отримали внаслідок ДТП (а.с.3); письмових пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (а.с.5); письмових пояснень ОСОБА_2 (а.с.4).
Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними. Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив усі наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог ст. 252 КУпАП та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні вимог пунктів 2.3.б та 12.1 Правил дорожнього руху України.
Висновок суду ґрунтується не на одному доказі, а на їх сукупності, які є взаємоузгодженими та підтверджують обставини вчинення правопорушення.
Незгода апелянта з оцінкою доказів не свідчить про неправильність висновків суду.
Посилання апелянта на те, що суд безпідставно відхилив його пояснення та не надав належної оцінки фотознімкам, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Суд першої інстанції дослідив пояснення ОСОБА_1 та надав мотиви, з яких поставився до них критично.
При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що пояснення, надані ОСОБА_1 під час судового розгляду, не узгоджуються з іншими матеріалами справи, а його позиція щодо місця зіткнення фактично змінилася вже після оформлення адміністративних матеріалів.
Крім того, під час оформлення матеріалів ДТП ОСОБА_1 не заявляв будь-яких зауважень щодо неправильності схеми місця пригоди або визначення місця зіткнення, хоча мав реальну можливість зробити це одразу після оформлення документів.
Фотознімки, на які посилається апелянт, не спростовують встановлених судом обставин та не підтверджують його версію події, оскільки не дають можливості достовірно визначити механізм розвитку дорожньо-транспортної пригоди, місце первинного контакту транспортних засобів чи встановити порушення правил дорожнього руху іншим учасником.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано не визнав зазначені матеріали такими, що спростовують сукупність інших доказів.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували викладену апелянтом версію розвитку дорожньо-транспортної пригоди, зокрема факт його руху середньою смугою або виїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_2 на цю смугу до моменту зіткнення.
Натомість схема місця дорожньо-транспортної пригоди від 07 лютого 2026 року складена уповноваженим працівником поліції, містить відомості про місце пригоди, місце зіткнення транспортних засобів, дорожню обстановку, дорожню розмітку, стан покриття проїзної частини, взаємне розташування транспортних засобів та характер отриманих ними механічних пошкоджень. Зазначена схема підписана обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди, при цьому будь-яких зауважень щодо її змісту чи правильності відображення обставин пригоди ОСОБА_1 під час її складання не висловлював.
За таких обставин твердження апелянта про інший механізм дорожньо-транспортної пригоди та інше розташування транспортних засобів до моменту зіткнення, які не підтверджені належними й допустимими доказами та спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, не дають підстав для висновку про неправильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи.
Посилання апелянта на те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 втратив керованість через слизьке покриття, не виключає його власної відповідальності.
Відповідно до пункту 12.1 Правил дорожнього руху водій зобов`язаний обирати безпечну швидкість саме з урахуванням дорожньої обстановки, стану покриття та інших факторів, щоб мати можливість постійно контролювати рух транспортного засобу та своєчасно реагувати на будь-яку зміну дорожньої ситуації.
Отже навіть за умови виникнення небезпечної ситуації попереду, ОСОБА_1 був зобов`язаний керувати транспортним засобом таким чином, щоб уникнути зіткнення. Факт того, що він не зміг уникнути наїзду на автомобіль, який рухався попереду, свідчить про неналежний вибір безпечної швидкості та несвоєчасне реагування на зміну дорожньої обстановки.
Посилання апелянта на те, що він був уважним та стежив за дорожньою обстановкою, спростовується фактичними обставинами справи. Зіткнення за встановлених судом першої інстанції обставин свідчить про те, що водій не забезпечив постійний контроль за рухом транспортного засобу та не відреагував своєчасно на зміну дорожньої обстановки.
Посилання апелянта на відсутність видимої дорожньої розмітки також не впливає на правильність висновків суду. Навіть за відсутності видимої дорожньої розмітки водій відповідно до вимог пункту 12.1 ПДР зобов`язаний враховувати дорожню обстановку, погодні умови та стан дорожнього покриття при виборі безпечної швидкості.
Твердження про те, що транспортні засоби були переміщені або дорожня обстановка змінилася до прибуття працівників поліції, є лише припущеннями, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Більше того, навіть за таких обставин це не свідчить про недопустимість схеми як доказу, оскільки вона оцінюється судом у сукупності з іншими матеріалами справи.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не був допитаний у судовому засіданні та не попереджався про кримінальну відповідальність, не свідчить про недопустимість його письмових пояснень.
Письмові пояснення учасників дорожньо-транспортної пригоди відповідно до положень КУпАП є джерелом доказів та підлягають оцінці судом нарівні з іншими доказами. При цьому висновок суду першої інстанції ґрунтується не виключно на поясненнях ОСОБА_2 , а на всій сукупності доказів, досліджених під час розгляду справи.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та фактично спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин справи.
Будь-яких нових доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, апелянтом не наведено.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а підстав для скасування постанови не вбачається.
Керуючись ст.ст. 294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Постанову Подільського районного суду м. Києва від 06 травня 2026 року щодо ОСОБА_1  - залишити без змін. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду В.С. Яковлева