ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року | м. Львів | Справа № 500/3690/25 пров. № А/857/42377/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р.,
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року у справі № 500/3690/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя в 1-й інстанції Грицюк Р.П.,
час ухвалення рішення 09 вересня 2025 року,
місце ухвалення рішення м.Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення 09 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Управління соціальної політики Тернопільської міської ради у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям, оформлену листом №32359-Ф/2024 від 20.12.2024.
Зобов`язано Управління соціальної політики Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.12.2024 (вх.№22378 від 11.12.2024) про надання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 04.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами, які беруть участь у бойових діях, однак йому відмовлено. При цьому зазначає, що оскільки позивач не належить до категорії осіб, які мають право на виплату допомоги відповідно до п.п. 1.3, 2.1 Положення №1768, зокрема, є внутрішньо переміщеною особою з м. Києва, де бойові дії на момент звернення із заявою не ведуться, тому у виплаті допомоги відмовлено.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав, а саме.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що стверджується довідкою №3324 від 02.08.2024.
До Управління соціальної політики Тернопільської міської ради позивач 04.12.2024 звернувся із заявою про отримання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами осіб, які беруть участь у бойових діях. 
У відповідь на звернення Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради в отриманні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами, які беруть участь у бойових діях, відмовлено листом від 20.12.2024 №32359-Ф/2024, оскільки позивач зареєстрований у м. Києві, яке виключене з переліку території, де ведуться бойові дії з 30.04.2022.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач пред`явив цей позов.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відмовою в наданні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами, які беруть участь у бойових діях.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі -Закон №1706).
За змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону № 1706 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Згідно із ч. 9 ст. 11 Закону №1706 органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень забезпечують соціальний захист внутрішньо переміщених осіб.
Статтею 13 Закону №1706 передбачено оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб в адміністративному порядку відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або до адміністративного суду.
Внутрішньо переміщені особи, відповідно до ст. 14 Закону №1706 користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Фінансове забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб за рахунок бюджетних коштів здійснюється відповідно до бюджетного законодавства. Заходи щодо забезпечення прийому, проїзду, розміщення та облаштування вимушених переселенців є видатковими зобов`язаннями України та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції щодо забезпечення соціальних прав і гарантій громадян України (ст. 14 Закону №1706).
Аналізуючи наведені положення закону, суд відзначає, що:
1. статус внутрішньо переміщеної особи є безстроковим; 
2. внутрішньо переміщені особи користуються пільгами і правами нарівні з іншими громадянами і дискримінація у користуванні ними правами і свободами заборонена; 
3. фінансове забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб здійснюється у тому числі за рахунок місцевих бюджетів.
Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1768 від 27.12.2023 затверджено Положення про надання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Тернопільської міської територіальної громади.
Умови надання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами передбачені п. 2.1 Положення №1768, відповідно до якого для отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовці, які беруть участь у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України або повнолітні члени їх сім`ї звертаються із заявою на ім`я міського голови встановленої форми (додаток 1 до Положення ) та додають визначені переліком документи: 
- копія паспорта громадянина України (заявника); 
- копія дійсної довідки внутрішньо переміщеної особи, яка видана управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради (подають внутрішньо переміщені особи); 
- копія реєстраційного номера облікової картки платника податків заявника; 
- копія документа про участь у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, виданого військовою частиною Міністерства оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, виданого не пізніше, ніж за місяць до дати звернення; 
- копія військового квитка з відміткою про мобілізацію для осіб зареєстрованих на території Тернопільської громади після прийняття даного Положення; 
- реквізити рахунку військовослужбовця, відкритого в банківській установі; 
- документи, які підтверджують родинні стосунки (для осіб, які зареєструвались до членів сімей (дружини, чоловіка, батьків, дітей) після прийняття даного Положення).
Позивач 04.12.2024 звернувся до відповідача з відповідною заявою. Ні у листі–відмові відповідача від 20.12.2024, ні у відзиві на позовну заяву не йдеться про невиконання ОСОБА_1 зазначених умов і ненадання відповідного переліку документів для отримання допомоги. Відтак, спір щодо ненадання відповідного переліку документів відсутній.
Натомість, відповідач вважає, що ОСОБА_1 не належить до числа осіб, яким може бути виплачено відповідну одноразову грошову допомогу у силу п. 1.4 Положення №1768, відповідно до якого право на отримання одноразових грошових допомог, передбачених пунктами 1.1. та 1.2. мають військовослужбовці зареєстровані на території Тернопільської громади до прийняття даного Положення; після прийняття даного Положення до моменту їх мобілізації, укладання контракту з військовими формуваннями, правоохоронними органами - які переміщуються з тимчасово окупованих територій України та територій, на яких ведуться бойові дії і фактично проживають на території Тернопільської громади та мають дійсну довідку внутрішньо переміщеної особи.
Відтак, спір у справі стосується права позивача на отримання допомоги як внутрішньо переміщеної особи з території, яка на час звернення із заявою від 04.12.2024 не належить до території, на якій ведуться бойові дії або тимчасово окупованих.
Аналізуючи зміст п. 1.4 Положення №1768, суд приходить до переконання, що органом місцевого самоврядування гарантовано право на отримання одноразової грошової допомоги за сукупності трьох передумов: 
1. особи, які переміщені з тимчасово окупованих території або території, де ведуться бойові дії;
2. фактично проживають на території Тернопільської громади; 
3. мають дійсну довідку внутрішньо переміщеної особи.
З огляду на наведене, суд відзначає, що відповідачем визнано статус ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи, про що видано довідку №6117-5000436678 від 18.03.2022, яка є чинною на тепер, не відкликалася і недійсною у порядку ст. 12 Закону №1706 не визнавалася. Отже, орган місцевого самоврядування, надаючи статус особі внутрішньо переміщеної, взяв на себе зобов`язання забезпечити її соціальні гарантії, права і свободи. 
ОСОБА_1 набув статус внутрішньо переміщеної особи з м. Києва 18.03.2022 у період ведення бойових дій, що було підставою для включення території міста до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території №309 від 22.12.2022. 
Фактично ОСОБА_1 проживає на території Тернопільської громади (м. Тернопіль, вул. Слівенська, 15/53) і доказів протилежного відповідачем не надано, а судом не здобуто.
Отже, позивачем доведено належними і допустимими доказами сукупність обставин, передбачених п. 1.4 Положення № 1768, для отримання одноразової грошової допомоги. Суд також констатує відсутність заперечень відповідача щодо наданого ОСОБА_1 до заяви від 04.12.2024 переліку документів, передбачених п. 2.1 Положення №1768.
Суд не погоджується з покликанням відповідача про те, що позивач є переміщеним з м. Києва, де на тепер бойові дії не ведуться, а тому не набув права на одноразову грошову компенсацію. 
Так, у силу вимог ст. 4 Закону №1706 у разі набуття статусу внутрішньо переміщеної особи, такий діє безстроково і на орган місцевого самоврядування покладено обов`язок забезпечити соціальні гарантії внутрішньо переміщеної особи упродовж його чинності, незалежно від часу припинення ведення фактичних бойових дій. 
Відповідач не надав суду доказів відкликання чи визнання недійсною довідки ОСОБА_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.03.2022 №6117-5000436678 у спосіб, передбачений ст. 12 Закону №1706. Відтак, ОСОБА_1 користується усіма правами, пільгами і свободами, визначеними для внутрішньо переміщених осіб нарівні з іншими особами і дискримінація за ознакою зареєстрованого місця проживання позивача є протиправною. 
Водночас суд звертає увагу, що відповідач не зазначив, яким саме вимогам Положення №1768 не відповідає позивач, у зв`язку з чим відмовлено у призначенні допомоги. Викладене свідчить про те, що відповідач не дав належну оцінку всім доданим до заяви документам, що підтверджує формальний розгляд заяви.
У контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, та проаналізувавши відмову, оформлену листом № 32359-Ф/2024 від 20.12.2024, суд дійшов висновку, що вона є формальною та неконкретизованою, оскільки у листі абстрактно зроблено покликання на умови Положення №1768, яким передбачено критерії, за невідповідності яким допомога не призначається/не виплачується.
Позивач, звертаючись до відповідача із заявою від 04.12.2024, виконав передбачені п. 2.1 Положення №1768 умови, надавши документи, до переліку яких відповідач заперечення не висловив. Натомість, відповідач навів власне трактування Положенню №1768, зокрема, поняттю внутрішньо переміщеної особи, що суперечить ст. 1 Закону №1706, чим порушив права та інтереси позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про адміністративну процедуру», адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.
Адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті). Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта. Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом (ч. 1, 5 ст. 72 Закону України «Про адміністративну процедуру»).
Згідно з ч. 3 ст. 85 Закону України «Про адміністративну процедуру», у разі якщо адміністративний акт не містить мотивувальної частини, у випадку, якщо відповідно до цього Закону вона є обов`язковою, такий акт скасовується.
Тобто, відповідач у спірному рішенні не вказав жодного встановленого порушення, та не зазначив, яким самим вимогам не відповідає позивач відповідно до Положення № 1768.
Враховуючи викладене, суд виснує, що рішення про відмову в наданні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям, оформлене листом №32359-Ф/2024 від 20.12.2024, є протиправним.
Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача призначити одноразову грошову допомогу на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям відповідно до Положення №1768, суд зазначає таке.
Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі № 640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
За змістом абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у разі, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що друга позовна вимога підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути по суті заяву позивача від 04.12.2024 про призначення одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року у справі № 500/3690/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | А. Р. Курилець
судді | | С. М. Кузьмич
| | О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 27 липня 2026 року.