Номер провадження 1-кп/754/800/26
Справа№760/10574/25
Вирок 
Іменем України

05 серпня 2026 року 

м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції кримінальне №12025100090001000 від 03.04.2025 року відносно 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 321КК України, 
за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНЕ СУДОМ ДОВЕДЕНИМ 

Епізод 1
ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою, вирішив вчинити злочин в сфері незаконного обігу сильнодіючих лікарських засобів та посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, суспільні відносини, шо охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог ст. ст. 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 №60-95-ВР (в редакції Закону №530-У від 28.12.2015), Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також зловживання ними» від 15.02.1995, наказу Міністерства охорони здоров`я України №481 від 20.08.2008 та наказу Міністерства охорони здоров`я України №634 від 29.07.2010 «Про внесення змін до Наказу міністерства охорони здоров`я України від 01.08. 2000 року №188 з наступними змінами та доповненнями до наведених нормативних актів, - вчинив незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут сильнодіючих лікарських засобів, за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.
Так, ОСОБА_3 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 09:19 год. 09.08.2024, діючи спільно та узгоджено із невстановленою досудовим розслідуванням особою, з якою узгодили план реалізації свого злочинного умислу, направленого на збут сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)», відповідно до якого, ОСОБА_6 , з метою подальшого збуту, за попередньою домовленістю в телефонному режимі із невстановленою досудовим розслідуванням особою, повинен придбати сильнодіючі лікарські засоби, у тій кількості, яка необхідна кінцевому споживачу та в подальшому збути її шляхом продажу та передачі з рук в руки.
Так, ОСОБА_7 (особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва та яка проводила оперативну закупку), 09.08.2024 за попередньою домовленістю шляхом телефонного дзвінка, домовилась із ОСОБА_3 про зустріч та придбання у нього сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)».
В подальшому, ОСОБА_3 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також збут сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)», діючи спільно та узгоджено за попередньою змовою групою осіб із невстановленою досудовим розслідуванням особою, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, час та місці, здійснив незаконне придбання з метою подальшого збуту сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)» у невстановленій кількості, але не менше 4 таблеток лікарського препарату «Димедрол» та 1 таблетки лікарського препарату «Сонат», який почав зберігати при собі, тим самими незаконного придбав та зберігав сильнодіючі лікарські засоби з метою збуту.
Після чого, ОСОБА_3 , 09.08.2024 приблизно о 09:19 год., за адресою: АДРЕСА_1, зустрівся із ОСОБА_7 (особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва та яка проводила оперативну закупку), де отримав від останньої грошові кошти в сумі 240 гривень, за що передав їй 4 таблетки лікарського препарату «Димедрол», які містять у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Дифенгідрамін (димедрол)» та 1 таблетку лікарського препарату «Сонат», яка містить у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Зопіклон», тим самим здійснив збут сильнодіючих лікарських засобів за попередньою змовою групою осіб.
В подальшому, 09.08.2024 в період з 09:30 по 10:00 год., в ході проведення огляду, що проводився за адресою: м. Київ, пр-т Червоної Калини, 3, у ОСОБА_7 (особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва та яка проводила оперативну закупку) вилучено 4 таблетки лікарського препарату «Димедрол», які містять у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Дифенгідрамін (димедрол)» та 1 таблетку лікарського препарату «Сонат», яка містить у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Зопіклон».
При цьому, відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 30.09.2024 №СЕ-19/111-24/51467-Н3ПРАП, надані на дослідження таблетки білого кольору містять у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами - дифенгідрамін (димедрол), загальною масою 0,173 г, а надана на дослідження таблетка білого кольору, яка вкрита оболонкою жовтого кольору з логотипом «КМП», містить у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами - зопіклон, загальною масою 0,0075 г (згідно з Переліком отруйних та сильнодіючих лікарських засобів, затвердженим Наказом МОЗ України № 490 від 17.08.2007, відносяться до сильнодіючих лікарських засобів за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами).

Епізод 2
Крім того, ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою, вирішив повторно вчинити злочин в сфері незаконного обігу сильнодіючих лікарських засобів та посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їx аналогів і прекурсорів, суспільні відносини, що охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог ст. ст. 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 №60-95-ВР (в редакції Закону №530-У від 28.12.2015), Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також зловживання ними» від 15.02.1995, наказу Міністерства охорони здоров`я України №481 від 20.08.2008 та наказу Міністерства охорони здоров`я України №634 від 29.07.2010 Про внесення змін до Наказу міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 року №188, з наступними змінами та доповненнями до наведених нормативних актів, повторно вчинив незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут сильнодіючих лікарських засобів, за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.
Так, ОСОБА_3 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 11:34 год. 10.08.2024, діючи спільно та узгоджено із невстановленою досудовим розслідуванням особою, узгодили план реалізації свого злочинного умислу направленого на повторний збут сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)», відповідно до якого, ОСОБА_3 , з метою подальшого збуту, за попередньою домовленістю в телефонному режимі із невстановленою досудовим розслідуванням особою, повинен повторно придбати сильнодіючі лікарські засоби, у тій кількості, яка необхідна кінцевому споживачу та в подальшому збути її шляхом продажу та передачі з рук в руки.
Так, ОСОБА_7 (особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва та яка проводила оперативну закупку), 10.08.2024 за попередньою домовленістю шляхом телефонного дзвінка, домовилась із ОСОБА_3 про зустріч та придбання у нього сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)».
В подальшому, ОСОБА_6 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на повторне незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також збут сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та « ОСОБА_8 », діючи спільно та узгоджено за попередньою змовою групою осіб із невстановленою досудовим розслідуванням особою, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, час та місці, повторно здійснив незаконне придбання з метою подальшого збуту сильнодіючих лікарських засобів «Зопіклон» та «Дифенгідрамін (димедрол)» у невстановленій кількості, але не менше 4 таблеток лікарського препарату «Димедрол» та 2 таблеток лікарського препарату «Сонат», який почав зберігати при собі, тим самим повторно незаконного придбав та зберігав з метою збуту сильнодіючі лікарські засоби.
Після чого, ОСОБА_3 , 10.08.2024 приблизно об 11:34 год. за адресою: АДРЕСА_1, зустрівся із ОСОБА_7 (особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва та яка проводила оперативну закупку), де отримав від останньої грошові в сумі 240 гривень, за що передав їй 4 таблетки лікарського препарату «Димедрол», які містять у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Дифенгідрамін (димедрол)» та 2 таблетки лікарського препарату «Сонат», які містить у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Зопіклон», тим самим повторно здійснив збут сильнодіючих лікарських засобів за попередньою змовою групою осіб.
В подальшому, 10.08.2024 в період з 12:00-12:20 год., в ході проведення огляду, що проводився за адресою: м. Київ, пр-т Червоної Калини, 6, у ОСОБА_7 (особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва та яка проводила оперативну закупку) вилучено 4 таблетки лікарського препарату «Димедрол», які містять у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Дифенгідрамін (димедрол)» та 2 таблетки лікарського препарату «Сонат», які містить у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб «Зопіклон».
При цьому, відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 20.09.2024 №9 СЕ-19/111-24/51494-НЗПРАП, надані на дослідження таблетки білого кольору містять у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами - дифенгідрамін (димедрол), загальною масою 0,176 г, а надана на дослідження таблетка білого кольору, яка вкрита оболонкою жовтого кольору з логотипом «КМП», містить у своєму складі сильнодіючий лікарський засіб за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами зопіклон, загальною масою 0,0142 г (згідно з Переліком отруйних та сильнодіючих лікарських засобів, затвердженим Наказом МОЗ України № 490 від 17.08.2007, відносяться до сильнодіючих лікарських засобів за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами).

ІІ. КВАЛІФІКАЦІЯ КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВОПОРУШЕННЯ

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікуються судом за ч. 3 ст. 321 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут сильнодіючих лікарських засобів, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

ІІІ. МОТИВИ СУДУ
Так, у кримінальному провадженні відносно фізичної особи, підлягають доказуванню:
(1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
(2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;
(3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;
(4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;
(5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання (ст.91 КПК України).
Суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно (ч.1 ст.23 КПК України).
Водночас, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, позаяк сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, що встановлено ст.22 КПК України, адже вони, в силу ст.26 КПК України, є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
В судовому засіданні судом забезпечено дотримання вимог ст. 22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності.
Відповідно до положень ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч.2 ст.84 КПК України).
Належними, відповідно до ст. 85 КПК України, є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ст. 86 ч.1 КПК України).
В цій справі з`ясовано, що фактичні обставини цього кримінального провадження є дійсними з огляду на сукупність таких доказів з числа регламентованих ст.84 КПК України.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи, повідомив, що наразі лікується від наркотичної залежності, у зв`язку із чим перебуває на замісній терапії (метадон). В подальшому, після вирішення питання зі здоров`ям, планує влаштуватися на роботу. Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.
Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду. Обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії слід кваліфікувати за ч.3 ст. 321 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут сильнодіючих лікарських засобів, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб.

IV. МОТИВИ ПРИЗНАЧЕННЯ ПОКАРАННЯ
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, санкцією ч.3 ст. 321 КК України, за якою кваліфіковано його дії, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є не тяжким злочином.
У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 : він раніше не судимий, неодружений, не працює, проживає разом з мамою, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 11.10.2012 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів Синдром залежності, за місцем проживання характеризується посередньо.
З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання, яке необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів у виді позбавлення волі, в межах встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.

На думку суду, призначене покарання відповідає характеру та ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також є достатнім для виправлення ОСОБА_3 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати кримінально-правові відносно визначені санкції, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування покарання з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Суд звертає увагу, що підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Так, суд враховує особу ОСОБА_3 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, проте з 11.10.2012 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів Синдром залежності, за місцем проживання характеризується посередньо. Також судом враховується щире бажання обвинуваченого виправитися та його наміри працевлаштуватися після вирішення питання зі здоров`ям.
Також суд враховує процесуальну поведінку ОСОБА_3 , який після закінчення запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний час доби, застосований відносно нього на досудовому розслідуванні, жодного разу не порушив свої процесуальні обов`язки, вчасно з`являючись до слідчого, прокурора та, у подальшому, до суду у призначені судові засідання та виконуючи усі розпорядження суду. 
Частиною 1 ст. 368 КК України  встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
Так, досудова доповідь Деснянського районного відділу з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області містить результати оцінки ризику вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства, які оцінені як середні, а також висновок про можливість виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства за умови здійснення належного контролю та проведення соціально-виховної роботи органом пробації, спрямованої на формування правослухняної поведінки та попередження повторного вчинення кримінальних правопорушень. 
Не може суд оминути увагою й стан здоров`я ОСОБА_3 , який є вкрай незадовільним: має цироз печінки змішаного генезу (вірусний Hep C+ токсичний/аліментарний), стадія субкомпенсації, клас «В» за Чайлд-П`ю; хронічний гепатит С, ремісія після ПВТ; синдром портальної гіпертензії; варикозне розширення вен стравоходу І-ІІ ступеня; посттромбофлебітичний синдром (ПТФС) обох нижніх кінцівок. Флеботромбоз правої нижньої кінцівки. Інфіковані трофічні виразки обох нижніх кінцівок; ВІЛ-інфекція, клінічна стадія ІІІ. Вторинна анемія середнього ступеня важкості. Пацієнт перебуває на АРТ; органічне ураження ЦНС інтоксикаційного/дисметаболічного генезу; змішана полінейропатія з порушенням ходи та гіпотрофією м`язів кисті. З 1983 року обвинувачений страждає на епілепсію з частими нападами.
Крім того, суд враховує позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання, яка не наполягала на призначенні ОСОБА_3 покарання, яке слід відбувати реально, відношення обвинуваченого до вчиненого, наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій. 

Зазначені обставини у своїй сукупності безумовно вказують на те, що мета покарання - виправлення винного може бути досягнута без ізоляції від суспільства.
Саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Верховний Суд у своїй постанові від 16 серпня 2018 року (справа № 183/163/14, провадження № 51-3549 км18) зазначив, що системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.
На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ
Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Відповідно до ст. 124 КПК підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта.
У даному кримінальному провадженні документально підтверджені витрати на залучення експертів становлять 6 212 гривень 72 копійки, які включають в себе вартість складання експертами таких висновків: 
- експертиза №СЕ-19/111-23/51467-НЗПРАП від 30.09.2024 року становить 3 183 гривні 60 копійок;
- експертиза №СЕ-19/111-23/51494-НЗПРАП від 20.09.2024 року становить 3 029 гривень 12 копійок;
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 6 212 гривень 72 копійки.

Строк запобіжного заходу у виді домашнього арешту у період часу з 23.00 години до 07:00 години обраного ОСОБА_3 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.012.2024 року закінчився 11.01.2025 року та більше не продовжувався.
Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2024 року, а саме:  документація про замісну терапію на 2 арк., яку поміщено до спец. пакету №NPU1401150; блістер з таблетками, який поміщено до спец. пакету №CRI1039834 - підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 321 КК України і призначити йому покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_3  від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 /один/ рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на  ОСОБА_3  такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 6 212 гривень 72 копійки.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2024 року на документацію про замісну терапію на 2 арк., яку поміщено до спец. пакету №NPU1401150; блістер з таблетками, який поміщено до спец. пакету №CRI1039834-скасувати.

Речові докази: 
-дифенгідрамін (димедрол) в 4 таблетках масою 0,176 г, зопіклон в 2 таблетках масою 0,0142 г, що знаходяться в камері схову Соломянського УП ГУНП у м. Києві, квитанція 220635; дифенгідрамін (димедрол) в таблетках масою 0,173 г, зопіклон в таблетці масою 0,00075 г, що знаходяться в камері схову Солом`янського УП ГУНП у м. Києві, квитанція 220634; блістер з таблетками, який поміщено до спец.пакету №CRI1039834 - знищити;
-документацію про замісну терапію на 2 арк., яку поміщено до спец. пакету №NPU1401150, - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя:       ОСОБА_1