П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2026 року місто Київ 
справа № 369/12474/25 провадження № 22-ц/824/5249/2026 

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р. 

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Гарбар Олександр Миколайович, 

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської від 24 листопада 2025 року постановлену у складі судді Янченко А.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року    ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання нежитлового приміщення та будинку об`єктами спільної сумісної власності, визнання удаваними договорів купівлі-продажу квартир, визнання майна спільною сумісною власністю.
19 листопада 2025 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна, а саме: 
-домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці 3221887502:06:069:0155.
-квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний № 665924232224;
-квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний №419735032224;
-квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний №1225144432224;
-квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний №1592354932224;
-квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний №1774214532224;
-квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний № 1834260832224;
-квартиру АДРЕСА_8 , реєстраційний №1891539432224;
-квартиру АДРЕСА_9 , реєстраційний №1861402032224;
-нежитлове приміщення №589, загальною площею (кв.м): 3.2, адреса АДРЕСА_10 , реєстраційний №1587614632224;
-нежитлове приміщення №31, загальною площею (кв.м): 3.2, адреса АДРЕСА_11 , реєстраційний №647033732224.
-нежитлове приміщення 155, загальною площею (кв.м): 5.9, адреса АДРЕСА_10 , реєстраційний №503500432224;
-земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:011:5026, площею 0.0545га;
-земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер 3222486201:01:110:5019, площею: 0.0501 га, адреса АДРЕСА_11 ;
-земельну ділянку № НОМЕР_2 , кадастровий номер 3222484401:02:002:5066, площа: 0.1054 га, адреса АДРЕСА_11 ;
-земельну ділянку 112, кадастровий номер 3222482001:01:004:5011, площа 0.2034 га, адреса АДРЕСА_12 .
В обґрунтування заяви представник позивача зазначає, що між сторонами наявний майновий спір та відповідачі можуть в будь-який момент відчужити спірне майно чи іншим чином змінити його юридичну долю, передати в заставу, іпотеку тощо, що утруднить виконання можливого рішення суду. Оскільки невжиття заходів забезпечення може зробити неможливим виконання рішення суду, представник позивача просить суд накласти арешт на вищевказане нерухоме майно та заборонити відповідачу ОСОБА_2 , а також будь-яким іншим особам, у тому числі через третіх осіб, вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням та/або перереєстрацією вказаного нерухомого майна, передачу його в заставу, іпотеку та будь-яким чином змінювати іншим чином юридичну долю цього майна до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської від 24 листопада 2025 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом спору, власником якого є ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , а саме:
-домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці 3221887502:06:069:0155.
-квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний № 665924232224;
-квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний №419735032224;
-квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний №1225144432224;
- квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний №1592354932224;
-квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний №1774214532224;
-квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний № 1834260832224;
-квартиру АДРЕСА_8 , реєстраційний №1891539432224;
-квартиру АДРЕСА_9 , реєстраційний №1861402032224;
-нежитлове приміщення №589, загальною площею (кв.м): 3.2, адреса АДРЕСА_10 , реєстраційний №1587614632224;
-нежитлове приміщення №31, загальною площею (кв.м): 3.2, адреса АДРЕСА_11 , реєстраційний №647033732224.
-нежитлове приміщення 155, загальною площею (кв.м): 5.9, адреса АДРЕСА_10 , реєстраційний №503500432224;
-земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:011:5026, площею 0.0545га;
-земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер 3222486201:01:110:5019, площею: 0.0501 га, адреса АДРЕСА_11 ;
-земельну ділянку № НОМЕР_2 , кадастровий номер 3222484401:02:002:5066, площа: 0.1054 га, адреса АДРЕСА_11 ;
-земельну ділянку 112, кадастровий номер 3222482001:01:004:5011, площа 0.2034 га, адреса АДРЕСА_12 .
Заборонено ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , а також будь-яким іншим особам, у тому числі через третіх осіб, вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням та/або перереєстрацією вказаного нерухомого майна, передачу його в заставу, іпотеку до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Гарбар О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду про забезпечення позову скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, і ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.
Вобґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що заявником не наведено достатніх підстав для забезпечення позову, не надано відомостей та не зазначено доказів, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не надано доказів на підтвердження наміру відповідача умисно ухилитися від виконання рішення суду. Наведені заявником підстави для забезпечення позову є формальними припущеннями, які не підтверджено жодним доказом.
Вказує, що з усього переліку майна, є лише один об`єкт нерухомого майна, який дійсно може / бути об`єктом спільної сумісної власності - нежитлове приміщення, загальною площею (кв.м): 3.2, адреса АДРЕСА_13 .
Тому позивач була зобов`язана подати докази, які обґрунтовують її позовні вимоги разом із її першою заявою по суті, при тому враховуючи те, що сторона не надала жодних таких доказів, то за таких умов очевидний висновок, що переважна більшість позовних вимог сторони позивача (окрім вищезгаданого нежитлового приміщення) є грубим зловживанням процесуальними правами.
В заяві про забезпечення позову сторона заявника жодним чином не пояснює, які є об`єктивні ризики того, що власниками майна будуть вчинені дії щодо протиправного відчуження нерухомого майна на користь інших осіб, що зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Зазначає, що у суду першої інстанції була відсутня об`єктивна можливість встановлення відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам в частині співмірності. Тому, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції порушив вимоги частини третьої статті 150 ЦПК України, згідно якої види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Суд першої інстанції належним чином не перевірив та наклав арешт на майно, що не належить ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Малік Я.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постановлену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Гарбар О.М. доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Кулакова С.С. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивача зазначив, що між сторонами наявний майновий спір та відповідачі можуть в будь-який момент відчужити спірне майно чи іншим чином змінити його юридичну долю, передати в заставу, іпотеку тощо, що утруднить виконання можливого рішення суду. Оскільки невжиття заходів забезпечення може зробити неможливим виконання рішення суду, представник позивача просив суд накласти арешт на майно, яке є предметом спору, та заборонити відповідачу ОСОБА_2 , а також будь-яким іншим особам, у тому числі через третіх осіб, вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням та/або перереєстрацією вказаного нерухомого майна, передачу його в заставу, іпотеку та будь-яким чином змінювати іншим чином юридичну долю цього майна до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у даній справі дійсно наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки спір між сторонами є майновим і стосується визначення правового режиму та належності спірного нерухомого майна, і саме це майно є предметом позову та є потенційним предметом поділу між сторонами у разі можливого майбутнього судового рішення про задоволення позову. У разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачі матимуть повну юридичну можливість у будь-який спосіб розпорядитися спірним майном, що може істотно утруднити або унеможливити виконання можливого рішення суду. Крім того, суд першої інстанції також врахував предмет позову, зокрема, заявлені позивачем вимоги про визнання правочинів удаваними та поділ спільного майна подружжя, підстави спору, який виник між сторонами, співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Разом з тим, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачам, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст.154 ЦПК України випадків обов'язкового застосування зустрічного забезпечення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.
Ст. 149 чинного ЦПК України передбачає, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пункти 1, 2, 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачають, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Відповідно до роз`яснень п. п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого п.4 ст. 151 ЦПК, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виник спір щодо визнання правочинів удаваними та поділу спільного майна подружжя. У межах заявлених позовних вимог позивач просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину спірного майна з метою унеможливлення його відчуження до остаточного вирішення спору по суті.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що характер спірних правовідносин, розмір заявлених вимог та поведінка відповідачів дають підстави вважати, що існує реальна загроза відчуження майна, що може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у ст.149 ЦПК України, та є належним чином обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що заявником не наведено достатніх підстав для забезпечення позову та не доведено існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав позивача.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, що належить відповідачу або підлягає передачі йому. Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позовними вимогами.
Як убачається із матеріалів справи, предметом заявленого позову є визнання нежитлових та житлових приміщень об`єктами спільної сумісної власності подружжя, визнання удаваними договорів купівлі-продажу квартир та визнання майна спільною сумісною власністю. Отже, спір між сторонами є майновим, безпосередньо стосується визначення правового режиму конкретних об`єктів нерухомого майна та встановлення права власності на них.
За своєю правовою природою такий спір нерозривно пов`язаний із необхідністю збереження існуючого правового та фактичного стану спірного майна до остаточного вирішення справи по суті. Саме тому накладення арешту на майно, яке є предметом спору, є одним із найбільш ефективних способів забезпечення можливого виконання майбутнього судового рішення.
Саме такі обставини були належним чином встановлені судом першої інстанції.
Колегія суддів також враховує, що власник має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, у тому числі має право в будь-який час відчужити його іншій особі.
Тому саме існування у відповідачів законодавчо гарантованого права вільно розпоряджатися спірним нерухомим майном об`єктивно свідчить про існування ризику зміни його правового статусу до закінчення судового розгляду. Для застосування заходів забезпечення позову закон не вимагає доведення того, що відповідач уже вчинив конкретні дії щодо продажу чи іншого відчуження майна.
Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів наміру відповідачів відчужити майно ґрунтуються на неправильному розумінні положень ст. 149-150 ЦПК України, оскільки процесуальний закон не покладає на заявника обов`язок доводити існування вже вчинених підготовчих дій щодо відчуження майна чи умислу відповідача ухилитися від виконання майбутнього рішення суду.
Посилання апелянта на те, що заява про забезпечення позову побудована виключно на припущеннях, також не заслуговує на увагу.
Підставою застосування заходів забезпечення позову є саме обґрунтоване припущення про можливість істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду, що прямо випливає зі змісту ч. 2 ст. 149 ЦПК України. Закон не вимагає беззаперечного доведення майбутніх неправомірних дій відповідача.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку спір виник щодо права власності саме на конкретні об`єкти нерухомого майна, а тому їх можливе відчуження третім особам під час розгляду справи об`єктивно може істотно ускладнити або навіть зробити неможливим виконання майбутнього судового рішення.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що лише один із перелічених об`єктів нерухомого майна може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а решта позовних вимог є безпідставними.
Такі доводи фактично стосуються оцінки предмета спору та обґрунтованості позовних вимог, тобто вирішення спору по суті.
Водночас питання про належність чи неналежність того чи іншого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, дійсність чи удаваність правочинів, наявність чи відсутність у позивача права на відповідне майно є предметом судового розгляду під час вирішення справи по суті та не можуть бути предметом оцінки при розгляді заяви про забезпечення позову.
Твердження апелянта про неподання позивачем достатніх доказів разом із позовною заявою також не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції, оскільки належність, допустимість, достовірність та достатність доказів оцінюються судом під час розгляду справи по суті при ухваленні рішення, а не при вирішенні питання щодо забезпечення позову.
Отже, наведені доводи не свідчать про незаконність застосованих заходів забезпечення.
Необґрунтованими є також посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову.
Як правильно встановив суд першої інстанції, накладення арешту застосовано виключно щодо того нерухомого майна, яке є предметом заявлених позовних вимог або безпосередньо пов`язане із предметом спору.
При цьому арешт не позбавляє відповідачів права володіння та користування майном, а лише тимчасово обмежує право його відчуження до вирішення спору по суті.
Таким чином, застосований судом захід забезпечення позову не створює для відповідачів надмірного втручання у право власності, відповідає принципу пропорційності та забезпечує справедливий баланс між правами сторін.
Колегія суддів зазначає, що у разі відчуження спірного майна під час розгляду справи виникне необхідність залучення нових власників до участі у справі, оскарження нових правочинів, скасування державної реєстрації прав, що істотно ускладнить або зробить неможливим ефективний захист прав позивача та виконання майбутнього рішення суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд наклав арешт на майно, яке не належить відповідачу ОСОБА_2 , також не спростовують законності ухвали.
Як убачається зі змісту позовної заяви та заяви про забезпечення позову, предметом спору є, зокрема, правовий режим майна, оформленого на різних осіб, а також вимоги про визнання удаваними правочинів та визнання майна спільною сумісною власністю. Саме ці обставини підлягають встановленню під час розгляду справи по суті.
На стадії забезпечення позову суд не вирішує питання належності права власності на кожний об`єкт, а перевіряє лише наявність зв`язку між заявленими вимогами та майном, щодо якого проситься застосувати забезпечення.
Такий зв`язок судом першої інстанції був належним чином встановлений.
Що стосується доводів апеляційної скарги в частині невжиття судом першої інстанції зустрічного забезпечення, то в цій частині такі доводи є безпідставними, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі викладені мотиви, з яких виходив суд щодо відсутності підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення. Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Оскаржувана ухвала відповідає цим вимогам, оскільки постановлена з додержанням норм процесуального права, на підставі належних і допустимих доказів та з належною оцінкою обставин справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Гарбар Олександр Миколайович, залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 21 липня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус