ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 

м. Київ

справа №560/14910/25
адміністративне провадження № К/990/16725/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Єзерова А.А., суддів Берназюка Я.О., Кравчука В.М.,

розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.08.2025 (суддя Тарновецький І.І.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2026 (колегія суддів у складі: головуючого судді Матохнюка Д.Б., суддів Сторчака В.Ю., Граб Л.С.) у справі №560/14910/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Кабінету Міністрів України, треті особи - Заклад вищої освіти "Подільський державний університет", Кам`янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка, Первинна профспілкова організація співробітників та студентів Закладу вищої освіти "Подільський державний університет", про заборону приймати рішення та вчиняти дії щодо припинення, реорганізації чи ліквідації закладу.

I. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
1. У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Кабінету Міністрів України, треті особи - Заклад вищої освіти "Подільський державний університет", Кам`янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка, Первинна профспілкова організація співробітників та студентів Закладу вищої освіти "Подільський державний університет", в якому просив:
визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.2025 №890-р "Про реорганізацію закладу вищої освіти "Подільський державний університет" як акта індивідуальної дії;
визнати протиправними та скасувати пропозиції Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації закладу вищої освіти "Подільський державний університет" (код згідно з ЄДРПОУ 22769675) шляхом приєднання його до Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка (код згідно з ЄДРПОУ 02125616);
визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо направлення Кабінету Міністрів України пропозицій щодо реорганізації закладу вищої освіти "Подільський державний університет" (код згідно з ЄДРПОУ 22769675) шляхом приєднання його до Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка (код згідно з ЄДРПОУ 02125616).
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
2. Позивач 28.08.2025 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом:
заборони Закладу вищої освіти "Подільський державний університет", Кам`янець-Подільському національному університету імені Івана Огієнка та будь-яким іншим особам приймати будь-які рішення, що стосуються припинення (реорганізації шляхом приєднання) та/або реорганізації будь-яким способом та/або ліквідації Закладу вищої освіти "Подільський державний університет";
заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації в розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", в тому числі, але не виключно, територіальним органам Міністерства юстиції України, державним реєстраторам, приватним і державним нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, що наділені повноваженнями щодо вчинення державних реєстраційних дій, вчиняти в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань будь-які реєстраційні дії, які стосуються припинення (реорганізації шляхом приєднання) та/або реорганізації будь-яким способом та/або ліквідації Закладу вищої освіти "Подільський державний університет";
заборони Міністру освіти і науки України, та/або особі, яка виконує його обов`язки, приймати/видавати/підписувати організаційно-розпорядчий акт, зокрема, але не виключно, наказ та/або розпорядження про здійснення заходів на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.2025 №890-р "Про реорганізацію закладу вищої освіти "Подільський державний університет".
3. На обґрунтування заяви позивач послався на те, що Кабінет Міністрів України, приймаючи Розпорядження №890-р не дотримався процедури прийняття цього розпорядження, зокрема вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач зауважує, що обов`язковість такого погодження профспілкою встановлено не лише згаданим законом, а й підтверджено позицією Верховного суду у постанові від 28.05.2024 у справі №520/7440/21 в аналогічних правовідносинах. Зауважує, що недотримання цих положень законодавства свідчить про протиправність і незаконність Розпорядження №890-р. 
Заявник звертає увагу суду на те, що Кабінет Міністрів України на підставі двох взаємовиключних пропозицій Міністерства освіти і науки України прийняв Розпорядження №709-р і №890-р, які також, на його думку є взаємовиключними і суперечать один одному. 
Посилаючись на суперечливі спроби відповідачів здійснити реорганізацію двох названих закладів освіти та протиправно приєднати Подільський державний університет до Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка, за відсутності жодного погодження з профспілковим органом, позивач вважає, що у такому випадку наявна очевидна небезпека та ризик того, що протягом розгляду цієї справи особами вчинятимуться дії, спрямовані на прийняття рішень, що стосуються припинення (реорганізації шляхом приєднання) та/або реорганізації будь-яким способом та/або ліквідації Закладу вищої освіти "Подільський державний університет" та/або спрямовані на реєстраційні дії у Єдиному Державному реєстрі щодо такого припинення (реорганізації шляхом приєднання) та/або реорганізації будь-яким способом та/або ліквідації Закладу вищої освіти "Подільський державний університет". 
Заявник зазначає, що у разі прийняття таких рішень та/або внесення відповідної інформації до Єдиного Державного реєстру і подальшого задоволення судом вимог позивача, захист прав останнього у даній справі буде неефективний, а завдання адміністративного судочинства не досягнуто.
Вважає, що позивачу доведеться знову звертатися до суду за скасуванням рішень та реєстраційних дій. Отже, спосіб захисту має бути ефективним, тобто убезпечити можливість повторного порушення суб`єктом владних повноважень прав та інтересів особи, а також повторне звернення до суду. У разі незастосування заходів забезпечення позову, про які просить позивач, вказані дії можуть бути здійснені ще до ухвалення судового рішення по суті. Це, в свою чергу, призведе до фактичного припинення юридичної особи - Подільського державного університету, що напряму стосується предмету майбутнього адміністративного позову. Така ситуація матиме незворотні юридичні наслідки і, відповідно, утруднить або навіть унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову. Посилається на існування реальної загрози припинення існування Подільського державного університету, що створює підстави для застосування заходів забезпечення позову. 
Зазначає, що ухвалення судом ухвали про заборону будь-яким особам вчиняти дії щодо припинення, реорганізації або ліквідації закладу освіти, а також заборону державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо нього, є необхідним та пропорційним заходом для збереження статусу сторін до остаточного вирішення спору.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
4. Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 29.08.2025, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2026, заяву позивача про забезпечення позову задовольнив частково. Заборонив будь-яким суб`єктам державної реєстрації в розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", в тому числі, але не виключно, територіальним органам Міністерства юстиції України, державним реєстраторам, приватним і державним нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, що наділені повноваженнями щодо вчинення державних реєстраційних дій, вчиняти в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань будь-які реєстраційні дії, які стосуються припинення (реорганізації шляхом приєднання) та/або реорганізації будь-яким способом та/або ліквідації Закладу вищої освіти "Подільський державний університет". В задоволенні решти вимог заяви відмовив.
5. Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про забезпечення позову у визначеній судами частині, виходили з того, що обрання такого способу забезпечення позову є логічним, а не вжиття таких заходів призведе до істотного ускладнення в поновленні порушених прав та інтересів позивача, у разі задоволення позову. Суди дійшли висновку, що забезпечення позову не є вирішенням спору по суті, а є необхідним заходом для запобігання негативних наслідків для позивача до ухвалення судового рішення у цій справі, які можуть в подальшому унеможливити виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача. Суди вважали, що заявником доведено існування реальної загрози завдання шкоди його правам, свободам та інтересам інших осіб внаслідок невжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення у справі, та того, що захист прав, свобод та інтересів заявника та науково-педагогічного складу навчального закладу, який має реорганізуватися, стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ НА НЕЇ
6. Не погодившись з ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.08.2025 та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2026, Кабінет Міністрів України оскаржив їх у касаційному порядку, просив скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
7. Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на частину другу і четверту статті 328 КАС України, які передбачають, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
8. Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, зокрема положення статей 150, 151, 242 КАС України, та не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.09.2019 у справі №640/6311/19, від 19.12.2018 у справі №826/5523/18, від 06.02.2019 у справі №826/13306/18, від 18.03.2020 у справі №640/5674/19, від 27.02.2020 у справі № 640/6177/19, від 02.05.2019 у справі №9901/216/19 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 №800/521/17, зокрема, щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами.
9. Скаржник вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки заявник не надав достатніх доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також не довів наявності ознак протиправності оскаржуваної ухвали, зазначає, що суди фактично провели оцінку правомірності постанови без повного дослідження доказів. 
10. Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, просив залишити їх без змін.
Позивач доводить, що у цьому випадку заходи забезпечення позову, застосовані судом, залишаються необхідними, пропорційними і процесуально виправданими, оскільки спрямовані не на вирішення спору по суті, а на збереження реальної ефективності майбутнього судового рішення. 
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
11. Верховний Суд, враховуючи доводи та вимоги касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить із такого.
12. Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
13. Забезпечення позову полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
14. Забезпечення адміністративного позову регламентовано КАС України, який визначає підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі, метою якого є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.
15. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом.
16. Інститут забезпечення позову направлений на захист прав та інтересів позивача від негативних наслідків рішення суб`єкта владних повноважень, яке оспорюється позивачем.
17. Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може призвести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
18. За правилами частин першої і другої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено, зокрема: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Разом з тим, за обставинами цієї справи позивач у заяві просить забезпечити позов шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації здійснювати реєстраційні дії, однак така заборона не є предметом позову у цій справі. 
19. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
20. Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
21. Колегія суддів зазначає, що під час розгляду заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, сформульованими у постанові від 01.06.2022 у справі №380/4273/21.
22. Частина шоста статті 154 КАС України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.
23. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. 
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 19.12.2018 у справі №826/5523/18, від 06.02.2019 у справі №826/13306/18, від 16.04.2024 у справі №320/28419/23, від 21.10.2025 у справі №120/12578/24 та інших. 
24. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
25. Забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
26. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для забезпечення позову, суд повинен врахувати специфіку спірних правовідносин та їх нормативно-правове регулювання і, за результатами такого аналізу, дійти обґрунтованого висновку щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову саме у цьому конкретному випадку, зокрема з`ясувати, чи може невжиття таких заходів призвести до істотного ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення чи спричинити незворотні наслідки для прав, свобод або інтересів позивача.
27. Спір у цій справі стосується визнання протиправними та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.2025 №890-р "Про реорганізацію закладу вищої освіти "Подільський державний університет" як акта індивідуальної дії та пропозицій Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації закладу вищої освіти.
28. Суд звертає увагу на те, що позивач просить визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.2025 №890-р, як акт індивідуальної дії, та пропозиції Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації закладу вищої освіти.
У разі задоволення позовних вимог у цій справі визнається факт протиправності оскаржуваного рішення і позбавленні його правових наслідків шляхом скасування. Тому за позовом такого змісту не може бути істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в розумінні пункту 1 частини другої статті 150 КАС України (див. постанову Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №826/13306/18).
29. За змістом частини першої статті 1 Закону України від 01.07.2014 № 1556-VII «Про вищу освіту» (далі - Закон №1556-VII) засновник закладу вищої освіти - органи державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа, рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад вищої освіти. Права засновника, передбачені цим Законом, набуваються також на підставах, передбачених цивільним законодавством.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону повноваження засновника (засновників) щодо управління закладом вищої освіти визначаються цим та іншими законами України, а також статутом закладу вищої освіти.
Відповідно до частини другої статті 25 Закону України від 05.09.2017 № 2145-VIII «Про освіту» (далі - Закон № 2145-VIII) засновник закладу освіти або уповноважений ним орган (особа) приймає рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію, зміну типу закладу освіти, затверджує статут (його нову редакцію), укладає засновницький договір у випадках, визначених законом.
30. Питання щодо утворення, реорганізації та ліквідації закладу вищої освіти також регламентовані нормами статті 31 Закону №1556-VII, за змістом пункту 1 частини першої якої рішення про утворення, реорганізацію чи ліквідацію закладу вищої освіти державної форми власності приймається Кабінетом Міністрів України.
31. В рамках спірних правовідносин, що склались в цій справі, Кабінет Міністрів України реалізовуючи надані йому Законом 1556-VII повноваження прийняв розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.2025 №890-р "Про реорганізацію закладу вищої освіти "Подільський державний університет" як акта індивідуальної дії.
32. За таких обставин реалізація вимог оскаржуваної заяви про забезпечення позову є втручанням у реалізацію Кабінетом Міністрів України та Міністерством освіти і науки України наданих їм законом повноважень щодо здійснення державної політики у сфері вищої освіти та призводить до продовження діяльності вищого навчального закладу державної форми власності всупереч рішенню органу державної влади до компетенції якого належить здійснення повноважень засновника, врегульованих Законом №2145-VIII та Законом №1556-VII. При цьому визначений судами першої та апеляційної інстанцій захід забезпечення позову за своїм змістом частково співпадає із заявленими позовними вимогами та фактично зумовлює настання правових наслідків, на досягнення яких спрямований позов, до вирішення справи по суті, що не відповідає правовій природі інституту забезпечення позову.
33. На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилався на те, що оскаржуване розпорядження передбачає у подальшому його звільнення без будь-якого врахування його переважного права на залишення на роботі, що є порушенням права на працю.
Однак заплановане вивільнення працівників саме по собі не є свідченням того, що всі працівники університету підлягатимуть звільненню, а також не підтверджує факту неминучого порушення трудових прав позивача. 
Сама по собі реорганізація юридичної особи не є безумовною підставою для припинення трудових правовідносин із працівниками, оскільки в силу приписів статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни роботодавця, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.
При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що існує реальна та безпосередня загроза звільнення позивача або інше очевидне та неминуче порушення його прав, свобод чи інтересів, яке вже настало чи може настати до ухвалення рішення у справі по суті. Так само ним не було доведено, що у разі задоволення позову відновлення прав позивача буде істотно ускладненим або неможливим, оскільки трудові права підлягають судовому захисту та можуть бути поновлені у встановленому законом порядку.
34. Щодо доводів позивача про очевидність ознак протиправності оскаржуваного розпорядження, колегія суддів звертає увагу, що такі ознаки повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цієї підстави, повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону. Висновок про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті фактично означав би формування судом правової позиції щодо суті спору наперед, а тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається лише у виключних випадках. Позивачем не доведено наявності таких виключних обставин у цій справі (див. постанову Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №826/13306/18).
35. Колегія суддів також враховує, що у разі встановлення протиправності оскаржуваного розпорядження за результатами розгляду справи по суті шкода, завдана незаконними рішеннями суб`єкта владних повноважень, підлягає відшкодуванню відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України незалежно від скасування чи залишення в силі заходів забезпечення позову, що також свідчить про відсутність виключної необхідності застосування таких заходів у цій справі.
36. За таких обставин, в цій справі відсутні об`єктивні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся, та, відповідно, відсутні й правові підстави для застосування заходів забезпечення позову в цій справі, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
37. Колегія суддів не приймає посилання скаржника на висновки Верховного Суду, сформульовані у постановах від 24.09.2019 у справі №640/6311/19, від 19.12.2018 у справі №826/5523/18, від 06.02.2019 у справі №826/13306/18, від 18.03.2020 у справі №640/5674/19, від 27.02.2020 у справі № 640/6177/19, від 02.05.2019 у справі №9901/216/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2018 №800/521/17 з огляду на різний предмет спору, правове регулювання та фактичні обставини у справі. На відміну від цієї справи, у наведених скаржником справах спір не стосувався повноважень Кабінету Міністрів України на видання розпоряджень про реорганізацію підпорядкованих йому установ. 
38. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
39. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
40. У зв`язку із неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ухвала Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.08.2025 та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2026 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.
Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.08.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2026 у справі №560/14910/25 скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя В.М. Кравчук