Справа № 127/8389/26
Провадження № 2/127/2429/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року | місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого судді Сичука М.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором № 522392-КС-005 про надання кредиту від 12 липня 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 липня 2025 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 522392-КС-005 про надання кредиту в електронній формі шляхом обміну електроними повідомленнями та з використанням одноразового ідентифікатора.
За умовами укладеного договору позивач зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 22 000,00 грн на умовах строковості, поворотності та платності, а відповідач, у свою чергу, зобов`язалася повернути отримані кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку і строки, визначені договором та Правилами про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА».
Позивач посилається на те, що кредитний договір укладено шляхом направлення відповідачу пропозиції (оферти) щодо укладення договору та її прийняття (акцепту) відповідачем через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця із використанням одноразового ідентифікатора UA-4015, який був направлений на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час оформлення кредиту.
На виконання своїх зобов`язань за договором позивач, як зазначено у позовній заяві, перерахував відповідачу кредитні кошти у розмірі 22 000,00 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення кредиту.
Відповідно до умов договору плата за користування кредитом визначена у вигляді фіксованої процентної ставки у розмірі 1 процент за кожен день користування кредитом. Проценти, за твердженням позивача, нараховувалися на залишок заборгованості за кредитом, наявний на початок відповідного календарного дня, за фактичний період користування кредитними коштами.
Позивач також зазначив, що відповідно до умов договору строк кредитування закінчився 01 листопада 2025 року та після закінчення строку дії кредитного договору проценти за користування кредитом за договором не нараховувалися.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка, відповідно до розрахунку позивача, станом на 15 лютого 2026 року становить 62 260,00 грн, з яких: 22 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 24 860,00 грн – заборгованість за процентами; 0,00 грн – пеня; 11 000,00 грн – сума, заявлена позивачем до стягнення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України; 4 400,00 грн – заборгованість за комісією.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 522392-КС-005 від 12 липня 2025 року в загальному розмірі 62 260,00 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 662,40 грн.
Крім того, позивачем заявлено клопотання про витребування доказів у АТ «А-БАНК», оскільки, за його твердженням, відповідні відомості становлять банківську таємницю та не можуть бути отримані ним самостійно.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2026 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін у змішаній формі.
Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у АТ «А-БАНК» письмові докази щодо випуску банківської картки № НОМЕР_1 та відкриття відповідного банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 , а також виписки про рух коштів по відповідному рахунку за період з 12 липня 2025 року по 01 листопада 2025 року.
31 березня 2026 року на електронну адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшов документ, озаглавлений «Відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості», поданий від імені ОСОБА_1 . Відповідно до відмітки про надходження документа, він надійшов без кваліфікованого електронного підпису.
У зазначеному документі відповідач вказує, що факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів у розмірі 22 000,00 грн вона визнає.
Разом з тим відповідач не погоджується із заявленим позивачем розміром заборгованості, посилаючись на неспівмірність нарахованих процентів та штрафних санкцій із сумою отриманого кредиту, відсутність, на її думку, належного та детального обґрунтування розрахунку заборгованості, а також на принципи розумності, добросовісності та справедливості.
Відповідач зазначає, що заявлена до стягнення сума заборгованості у розмірі 62 260,00 грн є значно більшою за суму фактично отриманого кредиту, у зв`язку з чим вважає нарахування процентів та інших платежів надмірними.
Посилаючись на положення частини третьої статті 551, статей 3, 13 Цивільного кодексу України, відповідач просить суд врахувати наведені заперечення, зменшити розмір заборгованості до розумного рівня, відмовити у стягненні штрафних санкцій та надмірних процентів, а також зменшити суму заборгованості до розміру фактично отриманих коштів з урахуванням, на її думку, помірних процентів.
06 квітня 2026 року на виконання ухвали суду від 19 березня 2026 року до суду надійшла відповідь АТ «А-БАНК» № 23011/47-260403/320-БТ, відповідно до якої банківська картка № НОМЕР_1 емітована на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
До відповіді банку додано відомості про рух коштів по рахунку, відкритому для обслуговування зазначеної банківської картки, за період з 12 липня 2025 року по 01 листопада 2025 року.
Враховуючи положення частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом установлено, що 12 липня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 522392-КС-005.
Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір укладено в електронній формі. Відповідно до наданих позивачем документів, відповідач здійснила оформлення кредиту дистанційно, ознайомилася з умовами кредитування та підтвердила укладення договору шляхом використання одноразового ідентифікатора UA-4015, надісланого на номер телефону, зазначений під час оформлення кредиту.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, визначеному Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими законами України.
Згідно з частиною шостою статті 11 зазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття може бути надана шляхом вчинення дій в інформаційно-телекомунікаційній системі, що передбачає умови електронного договору, якщо такі дії чітко роз`яснені особі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину, зокрема, є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, полягає в тому, що електронний договір може бути укладений у спрощеній формі, а використання одноразового ідентифікатора є належним способом підписання електронного правочину, за умови підтвердження волевиявлення особи та погодження нею істотних умов договору.
Отже, з урахуванням наданих у справі доказів, а також відсутності заперечень відповідача щодо факту укладення кредитного договору, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо надання та повернення кредитних коштів, а кредитний договір № 522392-КС-005 від 12 липня 2025 року є укладеним.
При цьому суд враховує, що у документі, який надійшов від відповідача 31 березня 2026 року, остання прямо зазначила, що факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів у розмірі 22 000,00 грн визнає.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів також підтверджується доказами, наданими позивачем, та відомостями, отриманими судом на виконання ухвали про витребування доказів.
Так, АТ «А-БАНК» листом від 06 квітня 2026 року № 23011/47-260403/320-БТ повідомило суд, що банківська картка № НОМЕР_1 емітована на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та надало виписку про рух коштів по відповідному рахунку за період з 12 липня 2025 року по 01 листопада 2025 року.
Таким чином, факт належності відповідачу банківської картки, на яку, відповідно до умов кредитного договору, мали бути перераховані кредитні кошти, підтверджений безпосередньо банківською установою.
Враховуючи також визнання відповідачем факту отримання 22 000,00 грн, суд вважає доведеним факт виконання позивачем свого обов`язку щодо надання кредитних коштів.
За умовами кредитного договору № 522392-КС-005 від 12 липня 2025 року відповідачу надано кредит у розмірі 22 000,00 грн зі строком кредитування до 01 листопада 2025 року.
Умовами договору передбачено обов`язок позичальника повернути отримані кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом і комісію у розмірах та порядку, визначених договором.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 15 лютого 2026 року за відповідачем обліковується заборгованість у загальному розмірі 62 260,00 грн, яка складається з 22 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 24 860,00 грн заборгованості за процентами, 4 400,00 грн заборгованості за комісією та 11 000,00 грн, заявлених позивачем як заборгованість відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідач заперечує проти заявленого розміру заборгованості, посилаючись, зокрема, на надмірність нарахувань та неспівмірність їх розміру із сумою отриманого кредиту.
Оцінюючи доводи відповідача в цій частині, суд виходить з того, що саме по собі перевищення загального розміру заборгованості над сумою отриманого кредиту не свідчить про незаконність нарахування процентів, якщо такі проценти передбачені укладеним сторонами договором та нараховані відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
При цьому судом перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині нарахованих за договором процентів.
Згідно з умовами кредитного договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та становить 1 % за кожний день користування кредитними коштами. Проценти нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, наявної на початок відповідного календарного дня, за період фактичного користування кредитними коштами, відповідно до умов договору та графіка платежів.
Надані позивачем розрахунок заборгованості та документи, що підтверджують умови кредитування, узгоджуються між собою щодо строку кредитування, розміру кредиту та процентної ставки.
Відповідач, заперечуючи проти розміру процентів, не надала власного розрахунку заборгованості, не зазначила конкретних періодів чи арифметичних помилок у розрахунку позивача та не надала доказів здійснення платежів на погашення кредиту, процентів або комісії.
За таких обставин суд вважає доведеним розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 24 860,00 грн.
Разом з тим, суд не погоджується з вимогою позивача про стягнення 11 000,00 грн як процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Водночас пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено спеціальне правове регулювання відповідальності позичальника за кредитним зобов`язанням на період дії в Україні воєнного стану.
Зокрема, у період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцяти днів після дня його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту (позики) позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Як убачається з матеріалів справи, строк кредитування закінчився 01 листопада 2025 року, а заборгованість, заявлена позивачем до стягнення, включає 11 000,00 грн, визначених ним як сума за статтею 625 ЦК України.
Отже, на час виникнення та нарахування вказаної суми в Україні діяв воєнний стан, у зв`язку з чим на відповідача поширюється передбачене законом звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.
При цьому суд враховує, що зазначена сума у розмірі 11 000,00 грн не є основною сумою кредиту та не є процентами за користування кредитом у розумінні статті 1048 ЦК України, а заявлена позивачем саме як платежі, пов`язані з простроченням виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, правові підстави для стягнення з відповідача 11 000,00 грн відповідно до статті 625 ЦК України відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Щодо вимоги про стягнення комісії у розмірі 4 400,00 грн суд зазначає наступне.
З умов кредитного договору та наданих позивачем документів убачається, що сторонами погоджено сплату комісії за надання кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зазначила, що законодавством про споживче кредитування безпосередньо передбачено можливість встановлення у кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту. Водночас нікчемною є умова щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно один раз на місяць.
У даній справі позивач заявляє до стягнення саме комісію за надання кредиту, а не плату за надання інформації про стан кредитної заборгованості.
Відповідачем не надано доказів того, що відповідна умова договору є несправедливою, нікчемною або що комісія фактично стосується послуг, які відповідно до закону повинні надаватися споживачу безоплатно.
За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення 4 400,00 грн комісії є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
При цьому посилання відповідача на частину третю статті 551 ЦК України як на підставу для зменшення заявленої до стягнення суми суд оцінює критично.
Частина третя статті 551 ЦК України передбачає можливість зменшення розміру неустойки, якщо її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Разом з тим позивач не заявляє до стягнення пеню або штраф, оскільки відповідно до його розрахунку розмір пені становить 0,00 грн. Вимоги про стягнення 24 860,00 грн процентів за користування кредитом та 4 400,00 грн комісії за надання кредиту за своєю правовою природою не є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК України, а тому положення частини третьої статті 551 ЦК України до них безпосередньо не застосовуються.
Посилання відповідача на статті 3, 13 ЦК України також не спростовують встановленого судом обов`язку виконати взяті за кредитним договором зобов`язання. При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про здійснення позивачем свого права всупереч його призначенню або про недобросовісність його поведінки при зверненні до суду.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів.
Жодних належних та допустимих доказів повного або часткового погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять.
Відтак суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика» підлягають частковому задоволенню.
З відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 522392-КС-005 від 12 липня 2025 року в загальному розмірі 51 260,00 грн, з яких: 22 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 24 860,00 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 400,00 грн – заборгованість за комісією.
У задоволенні вимоги про стягнення 11 000,00 грн, заявлених позивачем як заборгованість відповідно до статті 625 ЦК України, слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Позовні вимоги заявлено на загальну суму 62 260,00 грн, з яких судом задоволено вимоги на суму 51 260,00 грн, що становить 82,332155 % від заявленого розміру майнових вимог.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 2 192,01 грн (2 662,40 грн ? 51 260,00 грн / 62 260,00 грн).
Інших судових витрат, які підлягали б розподілу відповідно до статті 141 ЦПК України, сторонами не заявлено та матеріали справи не містять.
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за договором про надання кредиту № 522392-КС-005 від 12 липня 2025 року в загальному розмірі 51 260 (п`ятдесят одна тисяча двісті шістдесят) гривень 00 копійок, з яких 22 000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок – заборгованість за тілом кредиту; 24 860 (двадцять чотири тисячі вісімсот шістдесят) гривень 00 копійок – заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 400 (чотири тисячі чотириста) гривень 00 копійок – заборгованість за комісією.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) гривні 01 копійку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо судове рішення було ухвалено без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, код ЄДРПОУ 41084239;
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду виготовлений 03.09.2026.

Суддя: